Справа № 285/3123/16-ц
провадження у справі № 2/0285/318/17
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді……………….Літвин О.О.

секретаря………... ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ними 06.10.2010 року; спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити проживати разом з нею та стягнути з відповідача аліменти на їх утримання в твердій грошовій сумі по 1 000 грн. щомісячно на кожного, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обовязки подружжя. Вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. Їх неповнолітні діти повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість.

Сторони в судове засідання не прибули, надіслали до суду письмові заяви, в яких просили справу розглянути у їх відсутність. Позивач позовні вимоги підтримала, проти чого відповідач у своїй заяві не заперечив, погодився на розірвання шлюбу та сплату аліментів у вказаному розмірі на обох дітей.

Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сімї неможливе.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.10.2010 року, від якого мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати.

У сімї немає перспективи воз'єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. В письмовій заяві до суду позивач наполягала на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сімї неможливим, проти чого відповідач у своїй заяві, не заперечив, що свідчить про погодження з позовними вимогами.

Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх спільних неповнолітніх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою з матірю. Відтак, місцем проживання неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд визначає з матірю, оскільки спору про це у них не виникло.

Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.

Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України).

Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України.

Судом установлено, що домовленості про утримання спільних дітей сторони не досягли.

Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було.

Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своїм дітям, на момент розгляду справи не існує.

Відповідач є здоровою молодою особою 31 року; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не приймає участі в вихованні своїх неповнолітніх дітей, не створює необхідні умови для їх розвитку і життя, відтак він спроможний сплачувати аліменти на їх утримання.

Обовязок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на одну матір.

Враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги та погодився з вказаним в позові розміром аліментів; а також потребу позивача у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку; з урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку ( з 01.01.2017 року відповідно до ст. 7 Закону: 1 355 грн. для дітей віком до 6 років та 1 689 грн. для дітей віком від 6 до 18 років), суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Це відповідатиме як інтересам обох дітей, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості.

Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання неповнолітніх дітей сторін на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне їх утримання.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача аліментів не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то в її задоволенні слід відмовити, оскільки мінімальний розмір аліментів, установлений ч.2 ст.182 СК України, застосовується в разі стягнення аліментів у частці від заробітку.

Також суд стягує з відповідача в дохід держави 640 грн. та на користь позивачки 551,20 грн.судового збору.

Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянами України, зареєстрований 06.10.2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 264, розірвати.

Визначити місцем проживання неповнолітніх дітей сторін: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі в розмірі по 1 000 (одній тисячі) грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з 08.11.2016 року до повноліття дітей.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 640 (шістсот сорок) грн. та на користь ОСОБА_2 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання, а в іншій частині в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя О.О.Літвин