Справа №592/2400/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Прокудіна Н. Г.
Номер провадження 22-ц/788/829/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Сумської міської ради, про виселення, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнивши (а.с. 137), мотивував тим, що 24 грудня 2007 року ВАТ АБ «Укргазбанк» (на даний час ПАТ «Укргазбанк») та ОСОБА_3 уклали кредитний договір, за умовами якого відповідачу було відкрито невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 109000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, з кінцевим терміном повернення - 10 грудня 2019 року. В забезпечення виконання зобов'язання 24 грудня 2007 року сторони уклали іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що була у власності позичальника на момент укладення кредитного договору. Позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 липня 2011 року з нього на користь Банку стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 125841,01 доларів США та 145813,67 грн. пені. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час рішення суду від 06 липня 2011 року добровільно не виконане і перебуває на виконанні у державній виконавчій службі. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд виселити відповідачів із квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Укргазбанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укргазбанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів з квартири, оскільки чинним законодавством передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Вважає, що відсутність жилих приміщень у фонді житла для тимчасового проживання або відмова у його наданні не тягне за собою припинення виселення громадян з квартири. Також позивач наголосив, що відповідачі забезпечені іншим житлом, куди і мають бути виселені, а предмет іпотеки використовувався ними як магазин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Укргазбанк» про задоволення апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Укргазбанк» 24 грудня 2007 року уклали кредитний договір № 344-РБФ, за умовами якого відповідачу було відкрито невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 109000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних на строк з 24 грудня 2007 року по 10 грудня 2019 року, з поверненням кредитних коштів згідно з графіком (а.с. 8 - 10).

Відповідно до розділу ІІ кредитного договору в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором Банком прийнято в іпотеку: двокімнатні квартири АДРЕСА_1, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3

Відповідно до договору іпотеки № 266 від 24 грудня 2007 року його предметом є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 48,5 кв.м, що належала на той період на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 14 жовтня 2005 року (а.с. 15 - 17).

За вказаною адресою з 16 грудня 2014 року, тобто після укладення договору іпотеки, зареєстровані власник ОСОБА_3 та його дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою КП «Сумижитло» СМР (а.с. 29).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 липня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 344-РБФ від 24 грудня 2007 року у сумі 125841,01 доларів США, що на день ухвалення рішення становило 1002952,85 грн., та - 145813,67 грн. заборгованості по пені. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмети іпотеки: двокімнатні квартири АДРЕСА_1, що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 18 - 19).

Встановлено, що на даний час вказане рішення суду не виконано та перебуває на примусовому виконанні у відділі ДВС Сумського міського управління юстиції.

21 січня 2016 року відповідач отримав письмову вимогу Банку, видану на ім'я ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4, про те, щоб вони добровільно звільнили спірну квартиру (а.с. 31 - 32).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки було придбано у власність ОСОБА_3 не за рахунок кредитних коштів, тому відповідачі не можуть бути виселені з квартири без надання іншого житлового приміщення відповідно до вимог статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки і придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Враховуючи вимоги зазначених норм матеріального права, а також те, що ОСОБА_3 передав в іпотеку квартиру, яка була придбана ним 14 жовтня 2005 року не за рахунок кредиту, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із квартири без надання їм іншого постійного житла, ураховуючи і обставини того, що відповідачі, як вбачається з матеріалів справи, у спірному приміщенні не проживають, а лише значаться зареєстрованими. До того ж, позивач не вказав, яке постійне житло буде надане відповідачам у випадку їх виселення зі спірного.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачу на праві спільної сумісної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_2 не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки вимога Банку про зазначення нового місця проживання за вказаною адресою не відповідає нормам ст. 109 ЖК Української РСР, згідно з якою відповідачу повинно саме надаватися для проживання постійне жиле приміщення і вказані поняття «зазначення нового місця проживання» та «надання житла для проживання» не є тотожними.

Твердження апелянта про те, що предмет іпотеки не використовується як жиле приміщення, так як в ньому знаходиться магазин, не знайшло свого підтвердження по справі, оскільки з технічного паспорту на квартиру НОМЕР_1 вбачається, що вона розташована в житловому будинку є квартирою посімейного заселення та складається з двох житлових кімнат житловою площею 42,8 кв.м та кухні площею 5,7 кв.м (а.с. 35 - 36). Докази того, що вказане житлове приміщення переведено у статус нежитлового у справі відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи і дав їм належну оцінку, тому оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, так як відповідає нормам матеріального і процесуального права, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314, ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -