Справа № 163/3224/16-ц
Провадження № 2/163/78/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді Чишія С.С.
при секретарі Носку А.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
в с т а н о в и в :
У позовній заяві Луцький прикордонний загін просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням загальною площею 70,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Вимоги обґрунтовано тим, що вказане житло було у встановленому порядку надане військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 з сім`єю із 4 осіб. Відповідним наказом полковник ОСОБА_2 у 2012 році направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 в місто Чоп з виключенням із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 та усіх видів забезпечення. У 2013 році ОСОБА_2 знятий з квартирного обліку загону у зв`язку з переміщенням до іншого місця проходження служби. Прапорщик ОСОБА_3 у 2014 році направлена для проходження військової служби в розпорядження начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України і виключена із списків ІНФОРМАЦІЯ_1 . В порушення положень ст.124 ЖК України, п.2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України відповідачі не здали службове житло, незважаючи на неодноразові звернення щодо сплати заборгованості за комунальними послугами і звільнення службового житла.

В судовому засіданні представник позивача із викладених в позовній заяві фактичних обставин та положень чинного законодавства заявлені вимоги підтримав.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від свого імені та за як представник ОСОБА_3 позов не визнали. При цьому відповідач ОСОБА_2 пояснив, що з часу вселення в спірну квартиру і на даний момент є військовослужбовцем Державної прикордонної служби і іншого житла у зв`язку із військовою службою не одержував. Відповідач ОСОБА_4 дала такі ж пояснення стосовно її матері, також військовослужбовця Державної прикордонної служби. Щодо себе вказала, що навчається у Варшавському університеті, однак постійним місцем проживання є село Римачі, куди приїжджає на канікули.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

З протоколу №2 від 13.07.2007 року вбачається, що гарнізонна житлова комісія Луцького прикордонного загону поставила на квартирний облік для отримання житлової площі ОСОБА_3 з сім`єю у складі чоловіка ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_4 .

Згідно копії корінця ордеру на службове жиле приміщення №44 ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення жилою площею 44 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Витягами з наказів Луцького прикордонного загону від 16.11.2012 року №343-ОС, 19.09.2014 року №207-ОС стверджено, що на підставі розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виключено зі списків частини та всіх видів забезпечення.

На підставі наказів Голови ДПС України від 14.11.2012 року №570-ос, від 11.09.2014 року №778-ос ОСОБА_2 направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 міста Чоп, ОСОБА_3 в розпорядження начальника Західного регіонального управління ДПС України.

З протоколів №3 від 18.03.2013 року, №6 від 17.10.2014 року вбачається, що житлова комісія Луцького гарнізону зняла з квартирного обліку військовослужбовців ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у зв`язку із переміщенням до іншого місця проходження військової служби.

Згідно довідки №427 від 17.11.2016 року ОСОБА_3 на квартирному обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває.

З повідомлень Луцького прикордонного загону вбачається, що станом на 09.09.2016 року, 17.10.2016 року у ОСОБА_3 виникла заборгованість за проживання у службовому житлі загону на 773,85 гривень, 1584,99 гривень відповідно, станом на 01.02.2017 року 26,64 гривень.

Довідкою від 16.02.2017 року №30/113 Північного регіонального управління ДПС України стверджено, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем Північного регіонального управління ДПС України.

Згідно акту обстеження відомчої житлової площі по АДРЕСА_1 від 25.11.2016 року у вказаному приміщенні проживають військовослужбовці ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Військовослужбовець ОСОБА_3 , за яким рахується дане житло, в ньому не проживає, оскільки проходить службу в іншому підрозділі ДПС України.

Відповідно до інформації Римачівської сільської Ради ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 зареєстрована по АДРЕСА_5 .

З довідки, виданої Варшавським університетом, вбачається, що ОСОБА_4 навчається на стаціонарній формі у Варшавському університеті на кафедрі англійської мови з 01.10.2015 року по 30.09.2018 рік.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно службовий житловий будинок по АДРЕСА_6 належить державі в особі Державної прикордонної служби України, що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Таким чином, по справі встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як військовослужбовці Державної прикордонної служби та ОСОБА_4 як їх донька у встановленому порядку вселились у спірне відомче службове житло. При цьому ОСОБА_2 з 2012, а ОСОБА_3 з 2014 року в із списків військовослужбовців Луцького прикордонного загону виключені, однак продовжують нести службу в інших підрозділах Державної прикордонної служби.

Згідно із ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Статтею 123 ЖК УРСР встановлено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Відповідно до ст.124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 125 ЖК УРСР встановлює перелік осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, в тому числі, сім`ї військовослужбовців.

Позивач заявив вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житлом. При цьому в позовній заяві стверджується, що відповідачі вибули із житла і там не проживають, що підтверджується актом від 25.11.2016 року, наказами про відрахування відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із списків Луцького прикордонного загону.

Житловий кодекс УРСР встановлює два способи втрати права на користування житлом.

Статтею 71 ЖК УРСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частиною 2 ст.107 ЖК УРСР встановлено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Позивачем в позовній заяві не вказано конкретної норми ст.71 чи ст.107 ЖК УРСР для визнання втрати права на житло. Натомість в заяві є посилання на Інструкцію Інструкція про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затверджену наказом Адміністрації Державної прикордонної служби № НОМЕР_2 від 20.12.2007 року(далі Інструкція №1040).

За результатами розгляду позову суд прийшов до висновку, що до даних правовідносин відсутні підстави для застосування жодної з норм ЖК УРСР.

Згідно із ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно із п.п.1.2, 1.5 Інструкції №1040 військовослужбовцям та членам їх сімей надаються службові житлові приміщення, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою в кожному органі Державної прикордонної служби формується фонд службового житла. Забезпечення за рахунок Державної прикордонної служби України військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання здійснюється шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту на будівництво (купівлю) житла в установленому порядку.

Системний аналіз ст.ст.9, 71, 107, 124, 125 ЖК УРСР, положень Інструкції №1040 приводить суд до висновку, що військовослужбовці та члени їх сімей без забезпечення іншим житлом не можуть бути виселені із службового житла або визнані такими, що втратили право користування службовим жилим приміщення, чим могли би взагалі припинитись їх житлові правовідносини з державою в особі Державної прикордонної служби.

Такий висновок грунтується на тому, що відповідно до ст.125 ЖК УРСР навіть у випадку припинення військової служби до досягнення відповідної вислуги сім`я військовослужбовця не може бути виселена без надання іншого житла, а отже визнана такою, що втратила право користування службовим житлом.

В даній справі відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не припинили військову службу, а лише вибули на інше місце служби, тому припинення їх права користування наданим службовим житлом можливе лише при наданні іншого житла. Позивачем не надано доказів того, що сім`я відповідачів забезпечена будь-яким іншим житлом. При цьому в ході розгляду встановлено, що відповідачі сплачують комунальні послуги щодо спірного житла, а відповідач ОСОБА_4 , яка навчається у вищому навчальному закладі, іншого житла не має взагалі.

За таких фактичних обставин та положень чинного законодавства суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним службовим жилим приміщенням, через що у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору у зв`язку з відмовою в позові відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Луцького прикордонного загону до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовити за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий : суддя С.С.Чишій

Повний текст рішення виготовлений 16.05.2017 року.