УХВАЛА

іменем україни

1 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23 жовтня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 148 100 грн зі сплатою 0,01 % річних, строком повернення кредитних коштів до 23 жовтня 2020 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 23 жовтня 2013 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави, предметом якої був автомобіль Кіа Каренс, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,належний ОСОБА_3

Крім того, 20 березня 2012 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, з а умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 120 тис. грн зі сплатою 20 % річних з кінцевим строком повернення до 20 березня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 20 березня 2012 року між ними було укладено договір застави, предметом якої був автомобіль Кіа Ріо,2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, належний ОСОБА_3 на праві власності.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та товариством було укладено договір відступлення прав вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами та договорами застави, відповідно до якого, товариство набуло право нового кредитора до відповідача за кредитними договорами та договорами застави.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 22 червня 2015 року становить 184 590 грн 36 коп. і складається із: заборгованості за кредитом - 101 686 грн 50 коп., заборгованості за відсотками - 20 624 грн 35 коп., з урахування індексу інфляції та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що станом на 27 жовтня 2015 року становить 62 279 грн 51 коп.

Оскільки ОСОБА_3 не виконує взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами, утворилась заборгованість у розмірі 391 236 грн 10 коп., а саме: за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року: заборгованість за кредитом у розмірі 137 239 грн 71 коп., заборгованість по відсоткам у розмірі 13 грн 49 коп., заборгованість по комісії у розмірі 17 327 грн 70 коп.; заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2012 року: заборгованість по кредиту у розмірі 84 072 грн 74 коп., заборгованість по відсотках у розмірі 8 грн 42 коп., заборгованість по комісії у розмірі 16 800 грн та з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних у розмірі135 774 грн 04 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості звернути стягнення на предмети застави - вказані автомобілі шляхом визнання за товариством права власності на них.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 лютого 2016 року у задоволені позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 20 березня 2012 року у розмірі 238 759 грн 61 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 137 239 грн 71 коп., за відсотками у розмірі 13 грн 49 коп., заборгованості з комісії у розмірі 17 327 грн 70 коп., 3 % річних у розмірі 5 143 грн 67 коп. та індексу інфляції у розмірі 79 035 грн 04 коп., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «КІА», модель «RIO», тип - легковий універсал, 2012 року випуску, колір - білий, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом передачі права власності товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» право власності на предмет застави - вказаний автомобіль.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року в розмірі 152 476 грн 49 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 84 072 грн 74 коп., за відсотками 8 грн 42 коп., заборгованості з комісії у розмірі 16 800 грн, 3 % річних у розмірі 3 178 грн 64 коп. та індексу інфляції у розмірі 48 416 грн 69 коп., звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «КІА», модель «Carens», тип - легковий універсал, 2012 року випуску, колір - бежевий, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом передачі права власності товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» право власності на предмет застави - вказаний автомобіль.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що до нього перейшли права кредитора за кредитними договорами та договорами застави, укладеними між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3, а, відтак, і право на звернення до суду з даним позовом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позивач довів перехід до нього прав вимоги за кредитними договорами та договорами застави, укладеними між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 а також дотримання ним всіх умов, необхідних для дострокового звернення стягнення на предмети застави.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 23 жовтня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 148 100 грн зі сплатою 0,01 % річних, строком повернення кредитних коштів до 23 жовтня 2020 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 23 жовтня 213 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір застави, предметом якої був автомобіль Кіа Каренс, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,належний ОСОБА_3

Крім того, 20 березня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 120 тис. грн зі сплатою 20 % річних з кінцевим строком повернення до 20 березня 2019 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 20 березня 2012 року між ними було укладено договір застави, предметом якої був автомобіль Кіа Ріо,2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, належний ОСОБА_3 на праві власності.

22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір відступлення прав вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами та договорами застави, відповідно до якого, товариство набуло право нового кредитора до відповідача за кредитними договорами та договорами застави.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованості відповідача перед ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» становить 391 236 грн 10 коп., а саме: за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року: заборгованість за кредитом у розмірі 137 239 грн 71 коп., заборгованість по відсоткам у розмірі 13 грн 49 коп., заборгованість по комісії у розмірі 17 327 грн 70 коп.; заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2012 року: заборгованість по кредиту у розмірі 84 072 грн 74 коп., заборгованість по відсотках у розмірі 8 грн 42 коп., заборгованість по комісії у розмірі 16 800 грн та з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 135 774 грн 04 коп.

Звертаючись до суду з даним позовом ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просило звернути стягнення на предмет застави шляхом визнання за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права власності на предмети застави.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 2 Закону України «Про заставу» визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Інше передбачено Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», чинним з 1 січня 2004 року, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Прикінцевими і перехідними положеннями Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Стаття 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Отже, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» установлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Згідно з п. 5.8 договору застави від 23 жовтня 2013 року заставодержатель має право здійснити реалізацію предмета застави або набути право власності на предмет застави у раз невиконання позивальником зобов'язань за кредитним договором та/або порушення справи про банкрутство заставодавця.

У п. 5.9 цього договору зазначено, що право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває також, якщо заставодержатель відповідно до умов кредитного договору заявить позичальнику вимогу повернути кредит та сплатити проценти до настання строків, зазначених в кредитному договорі, а позичальник не виконає зазначене зобов'язання.

Згідно з п. 9.3 договору застави від 20 березня 2012 року заставодержатель має право згідно з кредитним договором за рахунок предмета застави задовольнити свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення (максимальний розмір вимоги), включаючи кредит, проценти за користування кредитом, пеню, комісію та будь-які платежі, передбачені кредитним договором, збитки, завдані йому у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язання, також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

У п. 9.4 цього договору зазначено, що у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором та/або за цим договором застави достроково стягувати суму кредиту та звернути стягнення на предмет застави (у тому числі вилучити предмет застави).

Пунктом 10 договору застави від 20 березня 2012 року передбачено, що звернення стягнення та реалізація предмета застави відбувається у порядку, визначеному заставодержателем, у тому числі, але не виключно на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або у позасудовому порядку згідно з чинним законодавством України.

Апеляційний суд не врахував наведене, не дослідив належним чином умови договорів застави та не з'ясував процедуру дострокового звернення стягнення на предмети застави, зокрема чи у разі такого звернення позичальнику має надсилатись вимога щодо дострокового стягнення, не перевірив належним чином, чи направлялась відповідачу така вимога.

Разом з тим, не можна погодитись з посиланням апеляційного суду, як на підтвердження направлення відповідачу письмової вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, на згруповані поштові відправлення рекомендованих листів з печаткою пошти, оскільки з цих відправлень неможливо встановити, що саме надсилалось відповідачу.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України наведене не врахував, не перевірив належним чином дотримання позивачем процедури дострокового звернення стягнення на предмети застави та дійшов до передчасного висновку про задоволення позову.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 14 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта