Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2015 року, укладеного з ОСОБА_6

Зазначала, що за умовами п. 1 зазначеного договору житловий будинок з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,41 га для ведення особистого підсобного господарства. При цьому ОСОБА_6 вказаний житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, отримала в спадщину після смерті ОСОБА_7

Вказувала, що у зв'язку із тим, що ОСОБА_6 після смерті

ОСОБА_7 право власності на зазначену земельну ділянку не переоформила, ОСОБА_5, який є суміжним землекористувачем, самовільно захватив частину її земельної ділянки, що підтверджується висновком експертного дослідження № 20619/1ПС судової будівельно-технічної експертизи від 28 серпня 2012 року. Крім того, ОСОБА_5 вирізав плодові дерева, що росли на її території.

Беручи до уваги зазначене та враховуючи, що на підставі ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України вона є власником земельної ділянки, що знаходиться під належним їй житловим будинком з надвірними спорудами та призначена для їх обслуговування, просила встановити межі земельних ділянок, що належать їй та ОСОБА_5 відповідно до варіанту № 1 висновку експертного дослідження № 20619/1ПС судової будівельно-технічної експертизи від 28 серпня 2012 року (додаток № 4), зобов'язати ОСОБА_5 не чинити їй перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,25 га, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд, а також площею

0,41 га - для ведення особистого селянського господарства, у встановлених межах варіанту № 1 зазначеного висновку.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від

12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 11 липня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження свого права власності на спірну земельну ділянку та не зазначила, якими діями ОСОБА_5 порушує її права. При цьому судом було зазначено, що відповідно до

ст. 158 ЗК України вирішення питання про встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2005 року, укладеного з ОСОБА_6 та посвідченого приватним нотаріусом Гощанського районного нотаріального округу Ящук О.М.

Вказаний житловий будинок належав ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7

Земельна ділянка належала покійному ОСОБА_9 на праві особистої власності згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Федорівською сільською радою Гощанського району Рівненської області 25 липня 1995 року. При цьому судами встановлено, що право власності на вказану земельну ділянку після смерті ОСОБА_9 ОСОБА_6 не переоформила.

21 березня 2008 року суміжний землекористувач ОСОБА_10 також отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору. При цьому на момент розгляду справи власником зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 08 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Гощанського районного нотаріального округу Савчук Н.Г.

За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо відсутності у ОСОБА_6 на момент відчуження ОСОБА_4 житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованого права власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та 0,41 га для ведення особистого підсобного господарства, а також відсутності зареєстрованого права власності чи права користування спірною земельною ділянкою у ОСОБА_4, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні зазначеною земельною ділянкою.

Крім того, законним, обґрунтованим та таким, що відповідає ст. 158 ЗК України та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 про встановлення меж земельних ділянок.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, надали оцінку доказам у справі, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 11 липня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М.Мазур