Провадження № 2/369/667/17
22.02.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Волчка А.Я.,
за участю секретаря Раситюк М.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, зазначаючи що 06 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1, позичив ОСОБА_2, грошові кошти в сумі 9 600 грн., на строк до 13 грудня 2013 року. Відповідач зобовязався своєчасно повернути зазначену суму.
Факт отримання 9600 грн. і зобовязання відповідача щодо сплати коштів за користування позикою, що підтверджуються власноручною розпискою ОСОБА_2 від 06 грудня 2013 року. До теперішнього часу відповідач запозичені гроші позивачу не повернув і за користування ними не сплачував. Жодних інших дій які виходять з розписки не вчинялись. Відповідно до положень Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.
Сума не повернутого позивачу боргу становить 9600 гривень.
Розмір трьох процентів річних від простроченої суми боргу становить 863 грн. (9600 х 3% на рік/365 днів Х1094 (днів заборгованості) = 863 грн.
Сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає: 9626.74грн.
Таким чином, по сьогоднішній день загальна сума заборгованості ОСОБА_2 складає 20 089 грн. 74 коп.
Крім того, недбалим ставленням до своїх договірних обовязків відповідач наніс позивачц моральну (немайнову) шкоду. Моральна шкода полягає у тому, що позивач не може повернути свої кошти які є для нього значними. Позивач ОСОБА_1, вважає, що відшкодуванню підлягає сума 25 000 тис. грн.
Незважаючи на його неодноразові (усні) звернення щодо повернення коштів, ОСОБА_2, категорично відмовився повертати йому запозичені 9 600 грн. і сплачувати за користування позикою, мотивуючи це тим, що наявні в нього грошові кошти він використовує на інші власні потреби і повертати йому позику відмовляється.
Тому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг у сумі 9 600 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь індекс інфляцію у сумі 9 626 грн. 74 коп. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3% річних у сумі 863 грн.
Позивач в судове засідання не зявився, звернувся до суду з проханням слухати справу за його відсутність, позовні вимоги підтримав, просила їх задовольнити та провести заочний розгляд справи.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомляв.
За письмовою згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України.
У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши зібрані у справі докази, приходить до висновку про необхідність часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено - не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір НМДГ, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на думку суду, при розгляді справ, пов'язаних з такими правовідносинами - суду необхідно виходити зі змісту ст. 1047 ЦК України, відповідно до приписів якої, розписка має містити відомості про передачу позичальнику визначеної грошової суми. Тобто, такий договір є реальним.
Згідно із ст. 1049 ЦК України - за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із ст. 213 ЦК України - зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін, суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину - беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги - кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у 7-ми денний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 545 ЦК України - прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника - підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Також, статтею 617 ЦК України передбачено - особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора - зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що 06 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1 , позичив ОСОБА_2, грошові кошти в сумі 9 600 грн., на строк до 13 грудня 2013 року. Відповідач зобовязався своєчасно повернути зазначену суму.
Факт отримання 9600 грн. і зобовязання відповідача щодо сплати коштів за користування позикою підтверджуються власноручною розпискою ОСОБА_2 від 06 грудня 2013 року. До теперішнього часу відповідач запозичені гроші позивачу не повернув і за користування ними не сплачував. Жодних інших дій які виходять з розписки не вчинялись. Відповідно до положень Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.
Сума не повернутого позивачу боргу становить 9600 гривень.
Розмір трьох процентів річних від простроченої суми боргу становить 863 грн. (9600 х 3% на рік/365 днів ХІ094 (днів заборгованості) = 863 грн).
Сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає: 9626.74грн.
Таким чином, по сьогоднішній день загальна сума заборгованості ОСОБА_2 складає 20 089 грн. 74 коп.
Крім того, недбалим ставленням до своїх договірних обовязків відповідач наніс позивачц моральну (немайнову) шкоду. Моральна шкода полягає у тому, що позивач не може повернути свої кошти які є для нього значними. Позивач ОСОБА_1, вважає, що відшкодуванню підлягає сума 25 000 тис. грн.
Незважаючи на його неодноразові (усні) звернення щодо повернення коштів, ОСОБА_2, категорично відмовився повертати йому запозичені 9 600 грн. і сплачувати за користування позикою, мотивуючи це тим, що наявні в нього грошові кошти він використовує на інші власні потреби і повертати йому позику відмовляється.
Як вбачається із матеріалів справи до сьогоднішнього дня відповідач вказаний у розписці борг не повернув позивачу повністю.
Враховуючи викладене, а також факт того, борг відповідачем до цього часу не повернутий відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у сумі 9600 грн. вказаного у розписці від 06.12.2013 р. підлягають задоволенню зі стягненням вказаної суми з відповідача на користь позивача, розмір трьох процентів річних від простроченої суми боргу становить 863 грн., та суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 9626.74грн.
Що стосується вимог позивача, щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 тис. грн., то слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті передбачено, в чому може полягати моральна шкода.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, з відповідача на користь позивачки мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 551 грн. 21 коп.
Керуючись ст.ст. 10,11,57-60,88,205,209,212,213,214-215,218,ЦПК України, ст.ст. 192,202,207,1046-1049,1050 ЦК України, , суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 9 600,00 гривень, суму індексу інфляції у розмірі 9 626, 74 гривень, 3% річних у розмірі 863, 00 гривні, а всього 20 089 грн. 74 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп.
У решті позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 (десяти) днів з дня отримання рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.Я.Волчко