АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2790/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/25/17 Доповідач - Сташків Б.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Хома М. В., Костів О. З.,

За участю секретаря ОСОБА_1

та сторін позивача ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_6 права забудовника на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: Тернопільська область, будинок № 29 по вул. Тернопільська в с. Підгороднє, Тернопільського району Тернопільської області , -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_6 права забудовника на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: Тернопільська область, будинок № 29 по вул. Тернопільська в с. Підгороднє, Тернопільського району Тернопільської області .

Заявлені позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що вона під час шлюбу із відповідачем розпочала за спільні кошти будівництво житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці, яка виділена відповідачу під будівництво житлового будинку згідно рішення Драганівської сільської ради № 7 від 20 лютого 1989 року. Вважає вказане будівництво житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності сторін. А тому, враховуючи те, що відповідач відмовляється здавати будинок в експлуатацію, зі зміною предмету позову від 25 квітня 2016 року, просила визнати за нею право забудовника на 1/2 частину будинку, що знаходиться по вул. Тернопільська, 29 в с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області та право на здачу вказаного будинку в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів на вказаний будинок.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання за ОСОБА_6 права забудовника на 1/2 частину будинку, що знаходиться за адресою: вул. Тернопільська, будинок № 29 в с. Підгороднє, Тернопільського району Тернопільської області відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Зокрема апелянт вказує, що судом не досліджено всіх обставин справи. Не враховано того, що спірний будинок вона будувала з відповідачем разом, що свідчить про виникнення у неї прав забудовника на вказаний будинок.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_3, підтримали подану апеляційну скргу, просили її задовольнити з мотивів викладених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не подала документів, які б підтверджували факт законного будівництва спірного будинковолодіння, оскільки Підгороднянською сільськю радою Тернопільського району відмінено рішення № 150 від 26 жовтня 2006 року, яким було передано ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, а тому суд прийшов до висновку, що будівництво велося самочинно, через що не може бути набуте на нього право власності.

З таким висновком колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням № 7 від 20 лютого 1989 року винесеного Драганівською сільською радою відповідачу було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку за рахунок земель Обплемоб'єднання в с. Підгороднє Тернопільського району Тернопільської області по вул.Нова,2( зараз вул. Тернопільська,29). Рішення про погодження, щодо виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку ОСОБА_4 було на підставі наказу Тернопільського обласного племоб'єднання від 01 лютого 1989 року за № 13. Станом на 01 березня 1989 року ОСОБА_4 , ОСОБА_6М, дочки ОСОБА_8, ОСОБА_9 проживали в гуртожитку облплемоб'эднання, немали власного житлового будинку на території Драганівської сільської ради, а тому оскільки відповідач працював на вищевказаному підприємстві, йому було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку.

Так, відповідно до чинного законодавства, яке діяло на момент виникнення правовідносин , а саме ст.77 Земельного кодексу Української РСР

від 08 липня 1970 року радгоспи та інші державні сільськогосподарські підприємства, організації і установи надавали присадибні ділянки або городи із земель, призначених для цієї мети, постійним робітникам і службовцям, а також вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працюють і проживають у сільській місцевості. Надання присадибних ділянок або городів провадилося на основі рішення адміністрації радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ. Робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживали у сільській місцевості, при наявності вільних присадибних земель у колгоспах, радгоспах, інших державних сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах, присадибні ділянки могли надаватися відповідно за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації чи установи, затверджуваним виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів. Робітники, службовці та інші громадяни, які проживали у сільській місцевості, використовували надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю .

Як вбачається з рішення № 150 Підгороднянської сільської ради від 26 жовтня 2006 року ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га. Для будівництва та обслуговування житльового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства (а.с.111).

Отже, земельна ділянка передана у власність саме для будівництва спірного житлового будинку, який споруджений в період шлюбу між сторонами. Ступінь готовності житлового будинку на даний час складає 100 %, про що сторони не заперечують та вказують, що проживають в ньому.

Окрім того, в матеріалах справи міститься технічний паспорт на спірний будинок, в якому зазначається фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, теххарактеристиках покрівлі та фундаменту, що в даному випадку свідчить про його безпосередню готовність та можливість здачі в експлуатацію .

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що даний будинок фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, однак до експлуатації не приймається і право власності на нього не оформляється , оскільки цього не бажає відповідач ОСОБА_4

При цьому, колегія суддів, не може погодитися з висновками суду про те, що спірний будинок є самочинно збудованим нерухомим майном. Оскільки, відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Поняття самочинного будівництва трактується цивільним Кодексом, як забудова на земельній ділянці, яка не була належним чином відведена, або була відведена для іншого цільового призначення, або будівництво здійснювалося без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тобто, самочинними забудовниками можуть бути як власники та інші титульні володільці земельних ділянок, так і суб?єкти, які взагалі на мають належним чином оформлених прав на земельну ділянку. Проте, як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка була відведена саме під будівництво житлового будинку згідно рішення Драганівської сільської ради № 7 від 20 лютого 19889 року, а тому ніяк не може вважатися самочинним будівництвом . Разом з тим, посилання суду, що оскільки рішенням Підгороднянської сільської ради № 60 від 19 лютого 2016 року відмінено рішення № 150 від 26 жовтня 2006 року в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_4, а тому невідомо чи ведеться законно будівництво спірного житлового будинку, колегія суддів вважає необґрунтованими. Так, згідно рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп ( справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п.5 мотивувальної частини якого, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єктів цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Таким чином, не може скасовуватися передача у власність спірного житлового будинку, оскільки, щодо нього між сторонами виникли правовідносини, щодо спільної власності даного будинку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка змінила предмет позовних вимог, проте самі доводи і факт визнання за нею права на майно не змінювався. У своїх посиланнях, ОСОБА_6 посилається на норми, що регулюють право спільної сумісної власності , а також вказує те, що спірний будинок зводився за час спільного проживання, як подружжя.

Окрім того, у постанові ВСУ № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року міститься висновок про те, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, що до яких можуть виникнути цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке з передбачених умов може належитим на праві спільної сумісної власності подружжю з дотриманням будівельних норм і підлягати поділу між ними.

Згідно статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном.

Разом з тим, відповідно до ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особина захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

А тому, як вбачається із матеріалів справи, спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу, за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно з доводами обох сторін, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але з вини відповідача позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право власності на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 слід задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 серпня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

Визнати за ОСОБА_6 право забудовника на 1/2 частини об'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: вул. Тернопільська, буд.29, с. Підгороднє, Тернопільського району Тернопільської області.

Визнати за ОСОБА_6 право на здачу б'єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: вул. Тернопільська, буд.29, с. Підгороднє, Тернопільського району Тернопільської області в експлуатацію та отримання правостановлюючих документів на вказаний будинок.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_10