Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 337/1799/16Головуючий у 1-й інстанції Сидорова М.В.
Пр. № 22-ц/778/889/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» (надалі ОСОБА_2) до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

17 травня 2016 року (конверт з відміткою про відправлення від 17.05.2016 року а.с. 26) ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3, як позивальника, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, як поручителів, в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №14.14102 від 04.12.2007 року станом на 23.03.2016 року у розмірі 114928,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 23.03.2016р. становить 2999644,81 грн., яка складається з: 33042,43 доларів США заборгованість за кредитом; 46152,21 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 35734,28 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитом, від сплати якої на користь Банку відповідачі у добровільному порядку ухиляються.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року (а.с. 180-183) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 188-194) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, стягнути солідарно з відповідачів судові витрати понесені по сплаті судового збору.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 199), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.201).

Відповідачі ОСОБА_3 (а.с. 227-229), ОСОБА_4 (а.с. 230232) та ОСОБА_5 (а.с. 233-235) подали апеляційному суду через свого представника за довіреностями ОСОБА_6 письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку.

21 лютого 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційному суду письмові пояснення у цій справі із додатками (а.с. 214-226).

У судовому засіданні 09 березня 2017 року апеляційним судом було розпочато розгляд цієї справи по суті за присутністю представників сторін у цій справі: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, оголошено перерву у розгляді цієї справи апеляційним судом в порядку задоволення клопотання представника Банку (а.с. 239-240).

13 березня 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційному суду додаткові письмові пояснення (а.с. 243), за змістом яких враховуючи те, що Банком наданий суду розрахунок заборгованості за кредитним договором, виходячи з погодженої сторонами процентної ставки за кредитом (поточної заборгованості) 16 % річних, а також те, що позивач/кредитор самостійно обмежив у позовній заяві розмір стягнення пені, тому ще суду першої інстанції слід було стягнути заборгованість з основного боржника перед Банком станом на 23.03.2016 року у розмірі 112424,71 доларів США (сто дванадцять тисяч чотириста двадцять чотири долари США 71 цент) = 2934 564,53 грн. (два мільйони дев'ятсот тридцять чотири тисячі п'ятсот шістдесят чотири гривні 53 коп.), що складається з:

*заборгованості за тілом кредиту 33042,43 доларів США = 862489,60 грн.;

*заборгованості за процентами 43648,00 доларів США = 1139321,35 грн.;

*заборгованості з пені 35734,28 доларів США = 932753,58 грн.

У судове засідання 04 травня 2017 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи через представника ОСОБА_6 (а.с.241), що узгоджується із вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повторно не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і на підставі ст. 305 ч.2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю їх представника за довіреностями (а.с. 229, 232, 235) ОСОБА_6 та представника Банку за довіреністю (а.с. 226) ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, як осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право його скасувати і ухвалити нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Встановлено, що відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, суд першої інстанції керувався ст. ст. 3 - 4, 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 526, 527, 530, 610, 1054 ЦК України та виходив із недоведеності та необґрунтованості всіх позовних вимог Банку у цій справі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції у цій справі вказаним вимогам не відповідає.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 04.12.2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №14.14102 (а.с. 13-17), відповідно до умов якого ОСОБА_2 видав останньому кредит у розмірі 40000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 20.11.2014 року на споживчі потреби, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, а також виконати інші зобовязання згідно з цим договором в повному обсязі в строки та в порядку, встановлені в кредитному договорі.

Сторонами договору передбачено порядок сплати відсотків за користування кредитом та здійснення погашення кредиту позичальником Банку шляхом платежів відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків та винагороди, що зазначені в Додатку №1 до цього договору (п.2.2.2, п.2.2.3 кредитного договору)

Відповідно до п.4.1 кредитного договору за користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунка до дати погашення кредиту, а також Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, який наведений в Додатку №1 до даного договору, позичальник сплачує відсотки в розмірі 16 (шістнадцять) % річних.

Згідно із п.4.2. кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом, передбачених п. 4.1 даного договору, здійснюється в дату сплати відсотків (кожного поточного місяця), відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що наведений в Додатку №1 до даного договору. При несплаті відсотків у термін, зазначений у Графіку, погашення кредиту, відсотків і винагороди, вважаються простроченими.

Відповідно до п.4.7. кредитного договору, погашення кредиту, сплата відсотків за даним договором здійснюється у валюті кредиту. Сплата винагороди і неустойки здійснюється в гривні.

Відповідно до п.4.8 кредитного договору зобовязання виконуються в наступній послідовності: 1) витрати Банку, повязані з виконанням договору (по заставі,витрати на оплату послуг адвокатів), 2) неустойка (штраф, пеня), 3) прострочена винагорода, 4) винагорода, 5) прострочені відсотки, 6) відсотки, 7) прострочений кредит, 8) кредит, якщо інше не передбачено п.8.5 даного договору.

Додаткових угод до кредитного договору не укладалось.

Заявою на видачу готівки № 1 від 04.12.2007р. підтверджується, що ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 кредитні кошти в сумі 40000,00 доларів США.

04.12.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки б/н, за якими вона поручилась відповідати перед кредитором за виконання обовязків позичальника як солідарний боржник.

ОСОБА_8 04.12.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки б/н (а.с. 18-199) , за яким він зобовязався відповідати перед кредитором за виконання обовязків позичальника як солідарний боржник.

Пунктом 13 договорів поруки, укладених з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, передбачено, що зміни та доповнення до цих договорів вносяться тільки за згодою сторін в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем, позичальник ОСОБА_3 станом на 23.03.2016 року має заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 144878,92 доларів США (а.с. 4-6), яка складається з: 33042,43 доларів США заборгованість за кредитом; 46152,21 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 65684,28 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитом.

Останній платіж за кредитом здійснено 23.10.2012р.

26.03.2016 року позичальнику ОСОБА_3 та поручителям ОСОБА_4, ОСОБА_5 Банком направлені повідомлення про порушення зобовязань за кредитним договором та наявність простроченої заборгованості в сумі 145257,51 доларів США, з вимогою погашення простроченої заборгованості (а.с. 8-12). Вказана вимога залишена без задоволення.

При цьому, з наданого суду першої інстанції Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що з 21.07.2009 року Банком запроваджено підвищену відсоткову ставку в розмірі 18% річних.

Порядок підвищення Банком відсоткової ставки встановлено у п. 2.3.1. кредитного договору, де зазначено, що ОСОБА_8 має право збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому ОСОБА_8, за 20 днів до вступу в силу зміненої відсоткової ставки, направляє позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки, що містить Графік погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток №1 до даного договору), розрахований з урахування нової відсоткової ставки.

Відповідно до п. 2.3.3 договору у разі неотримання від позичальника згоди на зміну відсоткової ставки за користування кредитом до дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки, ОСОБА_8 має право змінити умови договору вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання зобовязань за даним договором у повному обсязі шляхом надання повідомлення, або розірвати договір у судовому порядку, або згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з наданням позичальнику повідомлення.

Представником Банку на підтвердження направлення позичальнику письмового повідомлення про зміну відсоткової ставки, було надано суду першої інстанції копію листа-повідомлення за №20160208/1033 від 10.06.2009р., відповідно до якого Банком на адресу ОСОБА_3 направлено листа про збільшення відсоткової ставки по кредиту до 18% річних з 11.07.2009 р. в звязку із зміною кон»юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання кредитного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). Позичальнику запропоновано у разі незгоди з вказаними підвищеннями не пізніше 21.07.2009р. звернутися у відділення Банку, надати письмове повідомлення про свою незгоду та погасити заборгованість у повному обсязі. Крім цього, зазначено, що у разі згоди щодо змін умов кредитування, встановлення цих змін буде здійснено автоматично 21.07.2009р. без будь-яких додаткових дій (а.с.63).

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

10 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким ЦК України доповнено ст. 1056-1, якою передбачено, що: фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Отже рішення банків щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку, які прийняті з 10 січня 2009 року, є неправомірними.

Кредитний договір був укладений 04.12.2007 року, тобто до набуття чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку".

Збільшення відсоткової ставки відбулось з 21.07.2009 року, тобто після набуття чинності вказаним Законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19 грудня 2012 року за № 6-149 цс12, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 р. № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (до 9 січня 2009 р.) .

У абз. 3, 4 п. 28 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Банком у суді першої інстанції не було доведено настання умов встановлених в договорі для підвищення процентної ставки, наявність з цього питання рішення відповідного органу чи посадової особи.

Банком суду першої інстанції не було надано відповідного рішення Банку про збільшення відсоткової ставки, яке могло свідчити про обґрунтованість причин, які спонукали до такого збільшення.

ОСОБА_8 мав довести дотримання ним процедури підвищення процентної ставки.

Зокрема, умовами кредитного договору передбачено повідомлення позичальника про підвищення відсоткової ставки за 20 днів до вступу в силу зміненої відсоткової ставки (п.2.3.1).

При цьому, Банком доказів направлення листа-повідомлення про підвищення відсоткової ставки, отримання його позичальником ОСОБА_3 та прийняття ним такої пропозиції суду першої інстанції не надано.

Неотримання згоди від позичальника на зміну відсоткової ставки за користування кредитними коштами до дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки не надає, за умовами кредитного договору, Банку права застосовувати таку відсоткову ставку, а лише надає право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання зобовязань за даним договором у повному обсязі шляхом надання повідомлення, або розірвати договір у судовому порядку, або згідно ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з наданням позичальнику повідомлення (п.2.3.3 кредитного договору).

Представник відповідача ОСОБА_3 у суді першої інстанції категорично наполягала, що позичальник не отримував від Банку пропозицію про збільшення відсоткової ставки, згоду на таке збільшення не давав, будь-яких додаткових угод з Банком не укладав.

Представник Банку не надав суду першої інстанції жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує направлення та вручення позичальнику ОСОБА_3 листа-повідомлення за №20160208/1033 від 10.06.2009р. про збільшення відсоткової ставки до 18% річних по кредиту.

Доводи представника Банку, що реєстр відправки позичальнику листа щодо підвищення відсоткової ставки не зберігся у зв'язку зі спливом строку зберігання, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки належного доказу, який би підтверджував знищення реєстру відправлень суду першої інстанції Банком надано не було.

Посилання представника Банку на те, що позичальник ОСОБА_3 учинив дії на пропозицію Банку про підвищення процентної ставки за кредитом шляхом внесення платежів із розрахунку 18 % річних, а тому це є прийняттям пропозиції (ст. 642 ЦК України), суд першої інстанції правильно вважав безпідставними, оскільки внесення позичальником платежів, не свідчить про його обізнаність та згоду із підвищеним розміром відсоткової ставки.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що вказаний лист-повідомлення, на який представник позивача посилається як на підставу підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, не містить в якості додатка Графік погашення кредиту за новою відсотковою ставкою, як це передбачено умовами кредитного договору, зокрема у п. 2.3.1.

Відповідно до п. 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, кредитний договір має містити графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з врахуванням даних, передбачених у додатку до цих правих. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Відповідно до умов кредитного договору порядок сплати відсотків, здійснення погашення кредиту повинно відбуватись відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків та винагороди, що зазначені в Додатку №1 до цього договору.

У суді першої інстанції представником Банку було надано копію Графіку погашеній за спірним кредитним договором, з якого вбачається про збільшення сум до погашення позичальником ОСОБА_3 з серпня 2009р., але такий Графік не містить підписів сторін кредитного договору, доказів про обізнаність позичальника із зміненими сумами погашення, тому не могла бути прийнята судом першої інстанції як належний та допустимий доказ на обґрунтування доводів Банку.

При цьому, в суді першої інстанції правильно досліджено кредитну справу за кредитним договором №14.14102, укладеним 04.12.2007р. між Банком та ОСОБА_3, яка такого Графіку погашення кредиту за новою відсотковою ставкою з 21.07.2009р. не містить.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що збільшення відсотків за кредитним договором здійснено Банком неправомірно, оскільки в порушення п.2.3.1 кредитного договору ОСОБА_8 не вручив позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки з відповідним Графіком погашення кредиту з новою відсотковою ставкою та не отримав згоду на таке підвищення.

Таким чином, ОСОБА_8 здійснив нарахування заборгованості позичальнику з урахуванням збільшеної відсоткової ставки, що не узгоджується з умовами кредитного договору.

З розрахунку заборгованості, наданого до позовної заяви вбачається, що у період з 21.07.2009р. (дата збільшення процентної ставки) кошти, що надходити від позичальника, направлялись у тому числі на погашення відсотків за користування кредитом, розмір яких був збільшений Банком неправомірно у односторонньому порядку.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Враховуючи, що п. 13 договорів поруки укладених між Банком та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (з кожним окремо) передбачено, що зміна і доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди, та зважаючи на те, що за обставинами справи в межах наданих доказів не вбачається інформованості поручителів щодо збільшення обсягу їх відповідальності внаслідок збільшення процентної ставки, порука припинилася.

При вищевикладених обставинах, вбачається, що суд першої інстанції, фактично правильно встановивши фактичні обставини цієї справи, що ОСОБА_8 не має права у цій справі на стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором з відповідачів за ставкою за кредитом, більше ніж 16 %; частина заборгованості знаходиться поза межами позовної давності, про яку заявляв відповідач ОСОБА_3 у цій справі; а договори поруки із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинилися, разом із тим, зробив неправильний висновок у цій справі про те, що Банку у цій справі слід відмовити у стягненні всієї вищезазначеної заборгованості з усіх відповідачів, з яким суд апеляційної інстанції погодитись не може.

Оскільки, оцінивши всі вищезазначені фактичні обставини цієї справи та надані сторонами докази у їх сукупності, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд першої інстанції мав стягнути саме з відповідача ОСОБА_9 (позичальника) на користь Банку у цій справі заборгованість за вищезазначеним кредитним договором № 14.14102 від 04.12.2007 року, виходячи з погодженої сторонами процентної ставки за кредитом (поточної заборгованості) 16 % річних, а також з урахуванням заяви представника відповідача ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_6 і першої інстанції про застосування строків позовної давності в 5 (пять) років (а.с. 176-177), враховуючи звернення Банку до суду у цій справі із вищезазначеним позовом у травні 2016 року, останнього платежу, та п. 6.8 кредитного договору про погодження сторонами строку позовної давності 5 (пять) років для стягнення всіх складових вищезазначеної заборгованості, станом на 23.03.2016 року у розмірі 72407,62 доларів США (яка складається з: 30556,09 доларів США заборгованості за кредитом; 41851,53 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом) та пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитом у сумі 930374,69 грн. (розрахунок Банку а.с. 243, якій може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі як доказ, передбачений ст. 303 ч. 2 ЦЦПК України, на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку), а врешті позовних вимог Банку слід було відмовити по відповідачу ОСОБА_9 через недоведеність позовних вимог Банку в частині застосування підвищеної ставки кредиту та застосування позовної давності до заборгованості з відсотковою ставкою за кредитом 16 %, яка виходить за межі 5-річного строку до звернення до суду, а по відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 через припинення договорів поруки.

Підстави для зменшення вищезазначеного розміру пені у цій справі на підставі ст. ст. 551 ч. 3, 616 ЦК України відсутні, оскільки остання не перевищує суму основного боргу, що підлягає стягненню з позичальника на користь Банку, та правові наслідки порушення зобовязання з вини кредитора у цій справі відсутні.

Крім того, за змістом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15: «Якщо у кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст. 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобовязання: або у банка - отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті».

Встановлено, що ОСОБА_8 мав станом на час укладення вищезазначеного кредитного договору та угод і має відповідну ліцензію на використання іноземної валюти на території України (а.с. 22), що також визнавалось сторонами у цій справі у суді першої інстанції та не оспорювалось у суді апеляційної інстанції, та є обставиною, яка не підлягає доказуванню в силу вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України. Відповідно, Банк мав право на стягнення з відповідача ОСОБА_3 у цій справі суми основного боргу заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом та заборгованості по простроченим процентам, саме у доларах США без визначення гривневого еквівалента, що є в межах позовних вимог Банку, заявлених у цій справі, та узгоджується із положеннями ст. 11 ч.1 ЦПК України.

Однак, це не стосується розміру пені, яка була визначена Банком в його позовних вимогах та правильно стягнута судом першої інстанції за рішенням суду у цій справі виключно у гривневому еквіваленті.

Банк мав право на нарахування процентів та пені, передбачених вищезазначеним кредитним договором, після кінцевого терміну повернення кредиту 20.11.2014 року, що узгоджується із правовими позиціями ВСУ.

Оскільки, в силу вимог ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Крім того, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення (ч. 3 ст. 303 ЦПК України).

При вищевикладених обставинах, доводи Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Тому, рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2016 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 14.14102 від 04.12.2007 року станом на 23.03.2016 року у розмірі 72407,62 доларів США (яка складається з: 30556,09 доларів США заборгованості за кредитом; 41851,53 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом) та пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитом у сумі 930374,69 грн.; в решті позовних вимог слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ч. ч. 1,5 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Банку слід стягнути судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанції, 88836,72 грн.

Розрахунок: 44994,67 грн. судового збору, сплаченого Банком при подачі вищезазначеного позову до суду першої інстанції (а.с. 1) + 49494,14 грн. судового збору, сплаченого Банком при подачі апеляційної скарги до апеляційного суду (а.с. 192) = 94488,81 грн.

Сума задоволених позовних вимог Банку судом у цій справі на загальну суму 2820213,57 грн. *94488,81 грн. судовий збір, сплачений Банком, пов'язаний із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій/ сума заявлених у цій справі Банком позовних вимог 2999644,81 грн. = 88836,72 грн.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2016 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за кредитним договором № 14.14102 від 04.12.2007 року станом на 23.03.2016 року у розмірі 72407,62 доларів США (сімдесят дві тисячі чотириста сім доларів США шістдесят два центів США, яка складається з: 30556,09 доларів США заборгованості за кредитом; 41851,53 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом) та пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитом у сумі 930374,69 грн. (девятсот тридцять тисяч триста сімдесят чотири гривні шістдесят девять копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_2 «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, повязані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанції, 88836,72 грн. (вісімдесят вісім тисяч вісімсот тридцять шість гривень сімдесят дві копійки).

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_10ОСОБА_11