Справа № 635/8077/15-ц
Провадження № 2/635/1329/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2017 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Березовської І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Грищука Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання придбаного під час шлюбу майна приватною особистою власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1998 року. Від шлюбу мають трьох дітей ОСОБА_4, 1998 року народження, ОСОБА_5, 2000 року народження та ОСОБА_6 2010 року народження.

ОСОБА_1 з відповідачем та старшою донькою проживали за адресою: АДРЕСА_1 у трикімнатній квартирі, яка була отримана батьком позивача, але ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

В 2000 році квартира була приватизована у порядку ст. 66-1 ЖК України. У приватизації брали участь зареєстровані в квартирі особи, а саме вона та їх з відповідачем дочка ОСОБА_4

Свідоцтво про право власності на квартиру було видано органом приватизації ВАТ «Харківський тракторний завод» 11 січня 2000 року, право власності зареєстроване у КП «Харківське міське БТІ» за реєстровим номером В-53280.

Таким чином, не зважаючи на те, що приватизація квартири відбулася під час

зареєстрованого шлюбу з відповідачем, 1/2 частка квартири в АДРЕСА_1, є її особистою власністю.

07 вересня 2011 року квартиру за вказаною адресою було продано, договір купівлі-

продажу посвідчувався приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за суму, що є еквівалентом 38000 доларів США.

За отримані від продажу кошти у цей же день було придбано спірний житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3. Договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки також посвідчувався приватним нотаріусом Гібадуловою Л.А. Загальна сума, за яку було придбано житловий будинок та земельна ділянка, є меншою, ніж сума, отримана за продаж трикімнатної квартири.

Згідно положень ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, а також 1/2 частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 є особистою власністю позивача та розподілу з колишнім чоловіком не підлягає.

Посилаючись на вказані обставини, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати її особистою власністю 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3; визнати особистою власністю ОСОБА_1 1/2 частини земельної ділянки розміром 0,2278, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_3. Приводом звернення до суду із позовом про визнання 1/2 частини будинку особистою

власністю стало те, що відповідач не визнає її право на належне їй майно, з 25 листопада

2015 року позивач не може користуватися належним їй житлом, оскільки колишнім чоловіком були змінені замки на дверях будинку.

Не погоджуючись із вказаним позовом відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач посилався на те, що з 25 квітня 1998 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2015 року розірвано.

Від шлюбу з дружиною мають дітей - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, які проживають з ним і перебувають на його утриманні.

З дочкою - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_1 проживає окремо.

З 1998 року ОСОБА_8, він та їх старша донька проживали за адресою: АДРЕСА_1 у трикімнатній квартирі, яка була отримана батьком ОСОБА_8

В 2000 році квартира була приватизована у порядку ст. 66-1 ЖК України, у приватизації брали участь зареєстровані в квартирі особи, а саме - ОСОБА_8 і дочка ОСОБА_4

07 вересня 2011 року квартиру за вказаною адресою було продано за суму, що є еквівалентом 38000 доларів США. Одночасно, у цей же день було за 262648 грн. (еквівалентом 32831 доларів США) придбано спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 та земельну ділянку кадастровий номер: НОМЕР_1, на якій він розташований.

Купівля спірного будинку відбувалася в такий спосіб: за виручені кошти від продажу зазначеної квартири, власником якої була ОСОБА_4, на її ім'я за рішенням опікунської ради була придбана 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3.

1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, була придбана на ім'я ОСОБА_8 При цьому половину грошей на покупку зазначеної половини будинку в сумі еквівалентній 8000 доларів США ОСОБА_8 виділила з суми, що залишилася від продажу зазначеної квартири, а другу половину грошей на покупку зазначеної половини будинку в сумі еквівалентній 8000 доларів США дав він.

Вказану суму він для придбання спірного будинку напередодні взяв в борг у своїх знайомих. Даний факт можуть підтвердити свідки.

Продаж квартири і покупка будинку проходили одночасно в присутності ОСОБА_8 і нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А.

В присутності ОСОБА_8 ним нотаріусу було написано заяву про надання згоди на придбання частини зазначеного житлового будинку і земельної ділянки за спільні кошти. ОСОБА_8 проти цього не заперечувала, оскільки зазначені кошти він брав у борг. перебуваючи в шлюбі в інтересах сім'ї на покупку будинку для сім'ї, і віддавати цей борг планувалося з сімейного бюджету. Однак потім фактично йому довелося погашати цей борг самостійно.

Тому ці кошті є спільними коштами, а придбане на них майно є спільним майном подружжя.

Крім того, під час шлюбу в період 2011 - 2015 роки цінність будинку АДРЕСА_3 істотно збільшилась внаслідок трудових, грошових затрат з боку ОСОБА_2, а саме: були зроблені прибудова холодного коридору на 12800 грн.; проведена вода в будинок - закуплені 2 насоса глибинних 50 м на 8230 грн.; проведена каналізація - зроблена яма зливна за 2000 грн; оздоблено ламінатом і лінолеумом на 1200 грн. підлога; заміна вікон на металопластикові 12 шт на 20760 грн.; заміна труб і батарей опалення на 19700 грн.; встановлення ОГ13 на 9400 грн. і насос отоплювальний 1100 грн.; заміна розеток; заміна сантехники; поклейка шпалер; покраска стелі в коридорі, заміна вхідних дверей на металеві 5700 грн * 2 = 11400 грн; утеплення стін з наружі мінеральною ватою на 29000 грн. та облаштованя металевими панелями - металевий сайдинг 44800 грн., кріплення сайдинга, вати 9400 грн.утеплення стін цеглою червоною на 1120 грн. і гіпсокартоном 2300 грн.; установка гіпсу; опалення 12000 грн.; укріплені фундамент на 22000 грн., стіни на 35000 грн.; зроблений ветробарьер 15000 грн.; придбано і встановлено душова кабіна на 9960 грн.; варильна поверхня газова на 5383 грн.; база для стола кухня на 6480 грн.; кухня із збіркою на 9800 грн.; духова шафа на 7430 грн.; ворота і хвіртка 9800 грн.

А всього було зроблено робіт і встановлено обладнання на 305563 грн., що істотно перевищує вартість усього будинку в цілому.

Крім того, в спірному житловому приміщенні - 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, разом з ОСОБА_2, проживає син - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7.

Позивач вважає за можливе відступити від засади рівності часток подружжя з врахуванням інтересів неповнолітнього ОСОБА_5

Так, ОСОБА_5, з 21.09.2011 року перебуває на обліку в медичній амбулаторії сімейного лікаря у Амбулаторії загальної практики - сімейної медицини села Мала Рогань.

Згідно інформації Амбулаторії загальної практики - сімейної медицини села Мала Рогань №3 від 07.12.2016 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_10, часто тривало хворіє на гострі респіраторні вірусні інфекції. З 2011 року станом здоров'я та його лікуванням займається тільки батько - ОСОБА_2, який мешкає зі своїм сином. Мати ОСОБА_8 не приймала участі в лікуванні та оздоровленні дитини.

ОСОБА_1 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, а також про забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, взагалі не спілкується з дитиною, що необхідне для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Так, не виконання ОСОБА_1 обов'язку матеріально утримувати дитину ОСОБА_5 встановлено рішенням Харківського районного суду Харківської області про стягнення аліментів на дитину від 28.04.2016 року.

На теперішній час у ОСОБА_1 існує заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина в розмір 11046 гривень 30 копійок.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2, з урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог просив визнати за ним право власності на 1/4 частини будинку АДРЕСА_3 та 1/4 частини земельної ділянки площею 0,2278 га, що розташована по АДРЕСА_3, кадастровий номер: НОМЕР_1.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_11 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. При цьому пояснили, що житловий будинок та земельна ділянка на якій він розташований були придбані не на спільні кошти подружжя, а на гроші отримані від продажу особистого майна позивача -1/2 частини приватизованої на її ім′я квартири за адресою: АДРЕСА_1. Той факт, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_1, отримані від продажу особистого майна підтверджується наступними обставинами. Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та договори купівлі спірного житлового будинку із земельною ділянкою посвідчувалися одночасно одним й тим же нотаріусом. Продаж квартири здійснено за 296000 грн., а придбання житлового будинку та земельної ділянки здійснено за 288002 грн., тобто отримані від продажу квартири гроші повністю покривали витрати на придбання будинку та земельної ділянки. В усіх трьох договорах міститься застереження, що передача грошей за ними здійснюються під час їх укладення. Підписанням цих договорів сторони свідчать про повне здійснення обумовлених договорами розрахунків.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали. Зустрічні позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити. При цьому пояснили, що1 /2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, була придбана на ім'я ОСОБА_8 При цьому половину грошей на покупку зазначеної половини будинку в сумі еквівалентній 8000 доларів США ОСОБА_8 виділила з суми, що залишилася від продажу належної їй частини квартири, а другу половину грошей на покупку зазначеної половини будинку в сумі еквівалентній 8000 доларів США дав він. Вказану суму напередодні ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_13 та ОСОБА_14 Таким чином, ОСОБА_2 належить в порядку поділу майна подружжя 1/8 частина спірного житлового будинку. Крім того, він вважає, що в порядку ч.1 ст. 62, ч.3 ст.70 СК України його частка підлягає збільшенню до 1/4 частини.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного.

По справі встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 25 квітня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2015 року.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_11, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_12 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_13.

ОСОБА_8 та її донці ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., р. № 6185, ОСОБА_8 яка діяла за себе особисто та як законний представник малолітньої ОСОБА_4 продали ОСОБА_15 та ОСОБА_16 належну їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківського тракторного заводу» 11 січня 2000 року, зареєстроване у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2000 року за реєстровим №В-53280, квартиру АДРЕСА_1. Продаж квартири вчинено за 296000 грн., що еквівалентно сумі 37000 дол. США.

Того ж дня, відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., р. № 6189, ОСОБА_8, яка діяла за себе особисто та як законний представник малолітньої ОСОБА_4 придбали за 262648 грн., що еквівалентно сумі 32831 дол. США на праві приватної власності в рівних частинах кожна житловий будинок №8 з надвірними будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_3.

Також, 07 вересня 2011 року, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. р. №6193, ОСОБА_8, яка діяла за себе особисто та як законний представник малолітньої ОСОБА_4 придбали в рівних частинах земельну ділянку, розміром 0,2278 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_3. Земельну ділянку придбано за 25354 грн., що еквівалентно 3169 дол. США.

Згідно до заяви ОСОБА_2 від 07 вересня 2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за №6189, останній, який являється батьком малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_11, за цією заявою надав згоду на продаж належної малолітній частини квартири АДРЕСА_1 та на купівлю на малолітню частини житлового будинку АДРЕСА_3 та частини земельної ділянки за цією ж адресою. Одночасно дав згоду дружині ОСОБА_8 на придбання за ціну та на умовах йому відомих за спільні кошти частини вищезгаданого житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Згідно п. п. 1, 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу або набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленість між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України).

Пленум Верховного Суду України в постанові № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї .

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. ( п.п.23,24)

Правові позиції, висловлені Верховним Судом України у справах № 6-2333 (постанова від 25 листопада 2015 року) ,№ 6-2641цс15 ( постанова від 16.12.2015 року) полягають у наступному.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Підтвердженням того, що спірна частина будинку та земельної ділянки придбана за особисті кошти ОСОБА_1, отримані нею від продажу належної їй особисто частини квартири є хронологічна послідовність в посвідченні обох договорів одним і тим же нотаріусом в один день через невеликий проміжок часу та послідовна реєстрація в реєстрі вчинення нотаріальних дій. Так, договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 в м Харкові, укладений 07 вересня 2011 року та зареєстрований в реєстрі за № 6185, договори купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3, укладені також 07 вересня 2011 року та зареєстровані в реєстрі за №№ 6189 та 6193 відповідно.

Крім того, продаж квартири був вчинений за суму 296000 гривень, що еквівалентно сумі 37000 доларів, а купівля житлового будинку та земельної ділянки за суму 288002 гривень, що еквівалентно сумі 36000 доларів США, тобто отримані від продажу квартири гроші повністю покривали витрати на придбання будинку та земельної ділянки, що також свідчить про придбання спірної частини квартири на особисті кошти позивача.

В свою чергу, відповідачем ОСОБА_2 не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що 1/4 частина спірного житлового будинку була придбана спільні кошти подружжя.

Посилання відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_12 на те, що кошти для придбання спірної частини житлового будинку в розмірі 8000 доларів були позичені ним напередодні у ОСОБА_13 та ОСОБА_14, а тому частина житлового будинку була придбана за спільні кошти подружжя, судом не приймаються.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, з положення закону вбачається, що проста письмова форма обов'язкова для договору позики в усіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідачем договір позики, розписка позичальника або інший документ суду представлені не були.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні взагалі заперечувала факт укладання договорів позики на суму 8000 доларів США в період шлюбу для придбання житлового будинку.

Допитані в судовому засіданні свідки зазначали, що позичали ОСОБА_2 грошові кошти в 2011 році. Разом з тим, зазначені свідки не вказали дату укладання договорів позики. Крім того, свідки зазначали, що зі слів відповідача грошові кошти він позичав або на придбання житлового будинку, або його ремонт.

Таким чином, відповідачем не доведено, що грошові кошти позичені у ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були витрачені на придбання спірного майна.

Суд також критично ставиться до заяви ОСОБА_2 від 07 вересня 2011 року, в якій останній надає згоду дружині ОСОБА_8 на придбання за ціну та на умовах йому відомих за спільні кошти частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3, з огляду на наступне.

Так, в суді ОСОБА_2 не заперечував, що частина грошових коштів від продажу частини власної квартири в розмірі 8000 доларів США була використана ОСОБА_1 на придбання спірної частини будинку. При цьому зазначав, що інша частина грошових коштів в розмірі 8000 доларів - це спільні кошти подружжя, які були ним позичені ним напередодні укладання угоди.

Разом з тим, в заяві ОСОБА_2 від 07 вересня 2011 року не відображено, яка частина спірного майна була придбана за спільні кошти подружжя та розмір спільних грошових коштів. Крім того, ОСОБА_2 не доведено, що 8000 доларів США були позичені ним напередодні укладання договору купівлі-продажу та витрачені саме на купівлю спірного майна.

Таким чином встановлені судом обставини, спростовують обставини, викладені в заяві ОСОБА_2 від 07 вересня 2011 року.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судом встановлено, що єдиним джерелом доходів для придбання житлового будинку та земельної ділянки були грошові кошти від продажу квартири АДРЕСА_1, що належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_17 та ОСОБА_4

Отже, спірне нерухоме майно, хоча і набуте під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте не може вважатися спільної сумісною власністю подружжя, скільки набуте одним з подружжя - ОСОБА_1 за особисті кошти, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3, особистою приватною власністю є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Оскільки спірне майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину зазначеного майна в порядку поділу майна подружжя та збільшення його частки на підставі ч.3 ст. 70 СК України немає.

Також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 щодо визнання частини спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя внаслідок збільшення його вартості за час шлюбу внаслідок спільних грошових затрат.

Так, за ч.1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, для визнання роздільного майна спільним майном подружжя необхідно, щоб вартість роздільного майна в період шлюбу збільшилась істотно. Ця обставина має вирішальне значення. Якщо спір стосується житлового будинку, то до уваги беруться такі обставини, як капітальний ремонт, перевлаштування будинку, розбір старого та будівництво на його місці нового будинку тощо. Якщо ж у процесі сімейного життя подружжя здійснювало лише поточний ремонт житлового будинку або іншого майна, то це не дає підстав для визначення майна спільним. У цьому випадку один із подружжя може вимагати лише відшкодування зроблених витрат.

Таким чином, питання про те наскільки збільшилась вартість спірного майна в період шлюбу, є визначальним при ухваленні судом рішення.

Для визначення збільшення вартості спірного майна представником відповідача після початку розгляду справи по суті , в порушення вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України, було заявлене клопотання про проведення по справі судової будівельної експертизи. Причини, з яких клопотання заявлене несвоєчасно судом визнані неповажними.

При цьому слід зазначити, що представником відповідача не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження проведення в період з 2011 року по 2015 рік комплексу ремонтно-будівельних робіт, пов'язаних з поліпшенням експлуатаційних показників будинку, закупівлю будівельних матеріалів та устаткування, їх вартості та кількості. Такі відомості не містились і в показаннях допитаних свідків.

За таких обставин суд вважає, можливим вирішити спір за наявними в матеріалах справи доказами без призначення відповідної експертизи.

Що стосується посилання позивача на прибудову тамбура до житлового будинку, побудову хвіртки, вигрібної ями та воріт в період за 2011 року по 2013 рік, то згідно технічного паспорту на спірний житловий будинок, виготовлений станом на 10 січня 2017 року, будівельна вартість тамбуру складає 9712 гривень, хвіртки - 1281 гривня, воріт - 3072 гривні, вигрібної ями - 9508 гривень, а всього здійснено поліпшень на загальну суму 23 573 гривні.

Разом з тим, суд враховує, що на зазначену суму збільшилась вартість домоволодіння в цілому, а не вартість належної ОСОБА_1 частини домоволодіння, а тому вважати, що майно останньої за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних грошових затрат немає.

Таким чином підстав для визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя внаслідок збільшення його вартості за час шлюбу внаслідок спільних грошових затрат немає.

При цьому ОСОБА_2 не позбавлений права пред'явити відповідний позов до ОСОБА_1 про відшкодування зроблених витрат.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

При цьому суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3424 гривні 81 копійку.

Щодо повернення ОСОБА_1 переплаченого судового збору в розмірі 413 гривень 40 копійок, то слід зазначити, що платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, наприклад, платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зі змінами)). Відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі; копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору. Оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано оригіналу квитанції, підстав для повернення переплаченого судового збору немає.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання придбаного під час шлюбу майна приватною особистою власністю - задовольнити.

Визнати 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3, особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Визнати 1/2 частину земельної ділянки розміром 0, 2278 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, особистою приватною власністю ОСОБА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3424 (три тисячі чотириста двадцять чотири) гривні 81 копійку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.В.Березовська