Провадження №22-ц/784/1095/17
Справа номер 487/2885/16-ц
Провадження номер 22-ц/784/1095/17 Головуючий суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

без участі сторін, належним чином повідомлених про час і місце слухання справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва

від 20 березня 2017 року,

ухвалене за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або ПАТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2016 року Банк пред'явив до суду зазначений позов, який обґрунтував наступним.

18 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 19 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,6% річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконує, Банк просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором станом на 31 березня 2016 року в сумі 18 824 грн.02 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 13 783 грн.78 коп., заборгованості по процентах в сумі 3 567 грн.67 коп., заборгованості з пені в сумі 100 грн. та штрафів в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 872 грн.57 коп. (процентна складова).

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_3 зазначав про відсутність між ним та Банком кредитних правовідносин, оскільки останнім не було доведено укладання ним договору. Відповідач наголошував, що отримував в Банку тільки зарплатну картку та здійснював погашення заборгованості саме по ній. Крім того, відповідач вказував, що ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку підвищив розмір відсотків за кредитом, що є протиправним. А також зазначав про невідповідність кредитного ліміту визначеного у позові тому, який зазначений у виписках по рахунку. До того ж під час розгляду справи ОСОБА_3 заявив про застосування до вимог Банку про стягнення неустойки позовної давності.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 20 березня 2017 року позов Банку задоволено частково. З ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 13 783 грн.78 коп., заборгованість по процентах в сумі 3 567 грн.67 коп., пеню в сумі 100 грн. та судовий збір в сумі 1 378 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову Банку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 користувався кредитними коштами наданими Банком в межах кредитного ліміту та неодноразово звертався до позивача з метою перевипуску кредитної картки, однак належним чином зобовязань щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконував, а тому повинен відшкодувати Банку заборгованість по кредиту, проценти та пеню. Стягуючи пеню, суд зазначив, що вона розрахована у межах строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду в повному обсязі, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобовязання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Ст.ст.526, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2012 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами (далі Умови та Правила) складає між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився з умовами кредитування з використанням платіжної картки, отримав її, що надало йому доступ до кредитного рахунку.

У подальшому відповідач отримував нові кредитні платіжні картки. Це підтверджується його пояснення в суді, фотокартками, виписками по рахунку та витягом з компютерної програми Банку.

За користування кредитними коштами ОСОБА_3 повинен був сплачувати 27,6% річних. Однак, у п.1.1.3.2.3 Умов та Правил сторони передбачили можливість збільшення процентної ставки з обовязковим повідомленням позичальника про це не пізніше ніж за 7 днів до введення змін. Якщо протягом вказаного часу позичальник не направить повідомлення про незгоду з новою ставкою відсотків, то вважається, що позичальник прийняв нові умови.

З моменту укладання договору діяла процентна ставка 27,6% річних (2,3 % на місяць), з 01 вересня 2014 року 32,4 % річних (2,7% на місяць), а з 01 квітня 2015 року 42% річних (3,5% на місяць). Вказані процентні ставки були введені на підставі наказів Банку СП-2014-6915682 від 18 серпня 2014 року та СП-2015-6552838 від 18 лютого 2015 року, які передбачають, що по всіх витратах, здійснених до встановлення нових ставок, проценти будуть нараховуватися по старій ставці до повного погашення заборгованості по цих витратах.

Банк належним чином шляхом надсилання смс-повідомлень ознайомив відповідача з умовами про зміну процентної ставки. Відповідач з цим погодився, оскільки не оспорив.

Під час дії кредитного договору позивач змінював кредитний ліміт, що передбачено умовами договору. Відповідач зазначеного теж не оспорював.

З наданого позивачем розрахунку випливає, що у звязку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 31 березня 2016 року в нього утворилась заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 13 783 грн.78 коп., заборгованості по процентах в сумі 3 567 грн.67 коп., заборгованості з пені в сумі 100 грн. та штрафів на суму 1372 грн.57 коп.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення кредиту, відсотків та пені відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд належним чином дослідив докази і дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Посилання відповідача на те, що він не укладав кредитний договір, не здійснював погашення по ньому, спростовується матеріалами справи та поясненнями його в суді.

Досліджені судом докази свідчать, що відповідач отримував кредитні кошти, здійснював оплату кредитною карткою, в тому числі оплачував послуги мобільного звязку за номером телефону, який зазначав при укладанні з Банком договору.

Наявність боргу підтверджена виписками по рахунку.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий: О.В. Локтіонова

Судді: О.О. Ямкова

ОСОБА_4