Справа № 352/361/17
Провадження № 4-с/352/15/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Кукули О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Тисменицького районного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 про арешт майна боржника,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 27.02.2017 р. звернувся в суд зі скаргою у порядку ст.383 ЦПК України на постанову головного державного виконавця Тисменицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2

Скаргу мотивував тим, що постановою головного державного виконавця Тисменицького РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 13.02.2017 р., яка винесена на підставі виконавчого листа № 352/2182/14-ц від 15.03.2016 р., виданого Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості в сумі 160975,71 грн. та 1609,76 грн. судових витрат, накладено арешт на майно боржника, а саме земельні ділянки для ведення фермерського господарства. Вважає дану постанову неправомірною, оскільки у відповідності до ч.1 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Тобто державний виконавець накладає арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документу. Однак, державний виконавець, наклавши арешт на належні ОСОБА_1 земельні ділянки для ведення фермерського господарства, не мав та не має на меті реалізовувати її, а лише наклав арешт з метою забезпечення виконання виконавчого документу, при цьому у порушення вимог ч.7 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не встановив строк вилучення та наступної передачі на реалізацію арештованого майна. Крім того, відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам- учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Таким чином, актами законодавства України не передбачено права реалізації земель фермерського господарства та відповідно не надано державному виконавцю повноважень накладати арешт на таке майно з метою забезпечення виконання виконавчого документу, тобто безстрокового його збереження шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст.ст. 50, 55 Закону України «Про виконавче провадження», вимогам Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство», яким чітко передбачено, що арешт накладається виключно з метою збереження майна для його вилучення та подальшої реєстрації, а тому державний виконавець зобовязаний був встановити строк такого вилучення та подальшої його реалізації. Просив визнати неправомірною та скасувати оскаржувану постанову.

Скаржник у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив розглянути справу у його відсутності та задовольнити скаргу.

Головний державний виконавець Тисменицького районного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки.

Представник стягувача у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що на виконанні у Тисменицькому районному відділі ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області знаходиться виконавчий лист Тисменицького районного суду Івано-Франківської області № 52/2182/14-ц від 15.03.2016 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ Кредитні ініціативи заборгованості в сумі 160975,71 грн. та 1609,76 грн. судових витрат.

Постановою головного державного виконавця Тисменицького районного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 13.02.2017 р. накладено арешт на належне ОСОБА_1 нерухоме майно: земельні ділянки для ведення фермерського господарства, що розташовані у с. Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області. (а.с.7).

Як вбачається із розділу 5 п. 5.1 статуту фермерського господарства "Лучки", засновником якого є ОСОБА_1, до земель господарства належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником господарства у власність, у постійне користування та надані господарству в оренду.

Відповідно до ст.56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Таким чином, вимогами діючого Закону України "Про виконавче провадження" передбачено накладення арешту на майно з метою його подальшої реалізації для виконання виконавчого документу.

У відповідності з вимогами ст.12 Закону України "Про фермерське господарство" землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам- членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Статтею 30 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать землі фермерського господарства.

Згідно ст.31 Земельного кодексу України визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам- членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам- учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2008 року, у порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

З огляду на викладене, з урахуванням того, що актами законодавства України не передбачено права реалізації земель фермерського господарства, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги, яка підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, відповідно до ст.56 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р., керуючись ст.ст. 209-210, 387 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірною і скасувати постанову головного державного виконавця Тисменицького РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 про арешт майна боржника від 13 лютого 2017 року у виконавчому провадженні № 50611965.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на ухвалу суду до апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом пяти днів з дня її проголошення через Тисменицький районний суд. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуюча М.М.Хоминець