Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_4, про розірвання кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_3, від імені якого діє представник ОСОБА_5, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

05 лютого 2016 року до Сихівського районного суду м. Львова надійшов вищевказаний позов ОСОБА_3, в якому позивач просив розірвати кредитний договір № 3075, укладений 28 квітня 2009 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»), з дня набрання чинності рішенням суду про стягнення всієї кредитної заборгованості - 02 грудня 2013 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 квітня 2009 року він уклав із ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитний договір, згідно з яким отримав кредитні кошти в розмірі 230 тис. грн, зі строком повернення до 25 квітня 2019 року, за умови сплати 25 % річних. На забезпечення виконання ним зобов'язань перед відповідачем укладено договір поруки з третьою особою та іпотечний договір. У зв'язку з фінансовою та економічною кризою в Україні, що спричинила протиправне заволодіння підприємницькими статками родини ОСОБА_3, позивач припинив виконання зобов'язань за договором кредиту. У зв'язку невиконанням зобов'язань, 29 січня 2013 року банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитом, вимагаючи стягнення тіла кредиту, відсотків за весь період кредитування 2009 - 2019 роки, штраф та пеню. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2013 рок позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено і стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 28 квітня 2009 року № 3075 у розмірі 261 106 грн 80 коп. та судові витрати. Вказане рішення ухвалою суду апеляційної інстанції від 02 грудня 2013 року залишено без змін, тому з цієї дати просить визнати кредитний договір розірваним. Рішення знаходиться на примусовому виконанні у виконавчій службі і шляхом щомісячного стягнення з військової пенсії позивача перераховується відповідачу визначена сума в рахунок погашення заборгованості. Також просив урахувати, що у 2014 році відповідач, незважаючи на вище вказане рішення, повторно звернувся до суду і вимагав стягнути вже з позивача, який брав безпосередню участь у АТО на Донбасі, заборгованість у розмірі 340 232 грн 15 коп., а в рахунок стягнення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселити. У зв'язку з цим позивач вважає, що подальше існування кредитного договору є не тільки неправомірним, але й таким, що порушує співвідношення майнових інтересів сторін, позбавляє його того, на що він розраховував при укладенні договору, а його родину позбавляє усього майна та всіх статків не тільки сьогодні, але й в майбутньому, встановлює фінансове рабство. Просить позов задовольнити і врахувати неодноразове повідомлення в ЗМІ посадовцями найвищого рівня України про права та пільги захисників України, тоді як відповідач відмовляється на перекредитування на пільгових умовах. Додатково зазначив, що як військовослужбовець має гарантії, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якого діє представник ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий судовий розгляд, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК Українипередбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, суд правильно дійшов висновку про відсутність правових підстав для розірвання оскаржуваних позивачем кредитного договору.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 28 квітня 2009 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено кредитний договір № 3075, згідно з яким позивач отримав від банку кредит у сумі 230 тис. грн під заставу та за умови сплати 25 % річних, з кінцевим терміном повернення до 28 квітня 2019 року.

Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 грудня 2013 року, задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» та з ОСОБА_3 на користь банку стягнуто 261 106 грн 80 коп. заборгованості, із яких: прострочений кредит - 14 719 грн 75 коп.; поточний кредит - 198 329 грн 26 коп.; прострочені проценти - 33 434 грн 65 коп.; поточні проценти - 7 989 грн 34 коп.; пеня за кредитом - 2 368 грн 55 коп. та пеня за процентами - 4 765 грн 32 коп.

Вказане рішення звернуто до примусового виконання через відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 на обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ст. 651 ЦК України та зазначав, що достроковим стягненням кредитних коштів банк істотно порушує умови кредитного договору, що завдає йому як позичальнику непоправної шкоди. Саме з моменту набрання чинності рішенням суду про стягнення заборгованості, кредитний договір, на думку позивача, є розірваним. Також вважає, що дострокове стягнення всієї суми кредиту є по суті розірванням кредитного договору. За наведених підстав просив визнати кредитний договір розірваним з дня набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке перебуває на примусовому виконанні та на теперішній час не виконано, не можна вважати виконанням зобов'язання, а тому такий в силу положень ст. ст. 509, 526 ЦК України вважається чинним. Враховуючи, що зобов'язання за кредитним договором позивачем не виконано, домовленості сторін або рішення суду про розірвання кредитного договору немає, а також те, що доказів односторонньої відмови банку від зобов'язання боржника не надано, суд не вбачав підстав для задоволення позову. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань і це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. При цьому суд правильно вважав, що наявність підстав, передбачених ст. 1050 ЦК України, не свідчить про розірвання кредитного договору у зв'язку з достроковим стягненням сум за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про те, що, стягнувши усе тіло кредиту, банк тим самим заявив про розірвання кредитного договору, оскільки такі доводи спростовуються вищевказаними нормами матеріального права та змістом зазначених судових рішень, в яких відсутня позовна вимога банку про розірвання кредитного договору.

При цьому суд правильно врахував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо дострокового стягнення кредитної заборгованості, а отже, і закінчення кредитного договору, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували відповідними висновками.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного, на думку заявника, нарахованого банком розміру заборгованості з урахуванням вимог ст. ст. 625, 1048 ЦК України, а також наявність у заявника передбачених законом гарантій у вигляді звільнення від сплати процентів та штрафних санкцій, не мають правового значення у цій справі, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, згідно з якими не вбачається підстав, передбачених ст. 651 ЦК України, для розірвання зазначеного кредитного договору.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якого діє представник ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак