У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна, управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання недійсним правочину та визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 1 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 25 серпня 2000 року він та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, а 24 січня 2003 року зареєстрували шлюб, який 25 грудня 2012 року розірвано. Весь цей час вони разом проживали в будинку АДРЕСА_3, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 8 липня 1993 року на підставі договору безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 23 липня 1992 року та акту прийняття будинку в експлуатацію від 27 квітня 1993 року.

Зазначає, що коли він та ОСОБА_4 стали проживати однією сім'єю, тобто з 25 серпня 2000 року, на території будинку знаходились житловий будинок літ. «А-1» 1962/1992 року побудови із шлакобетону, обкладений червоною цеглою з прибудовою літ. «а2» 1992 року побудови з червоної цегли, загальною площею 67,5 кв. м, житловою площею 29 кв. м; погріб із шлакобетону 1965 року побудови літ. «В1»; дерев'яний сарай літ. «В» 1965 року побудови; дерев'яний туалет літ. «Г» 1972 року побудови; трубчатий колодязь № 5; вимощення І; свердловина № 6; дерев'яна огорожа. Всі ці будівлі знаходилися в незадовільному стані, потребували реконструкції, капітального ремонту та добудови.

Також зазначає, що мав намір одружитися та проживати разом з ОСОБА_4 однією сім'єю, тому почав приводити будинок в належний стан. Разом з ними також проживав син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 (на той час ОСОБА_6).

Дочка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 зі своїм чоловіком та дітьми постійно проживали та до теперішнього часу проживають у 3-х кімнатній квартирі АДРЕСА_1, а зареєстровані в будинку АДРЕСА_3 з метою економії квартплати та комунальних платежах.

В період з жовтня по грудень 2000 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 на спільні кошти та власною працею пробили свердловину № 7 і провели в будинок від свердловини № 6 водопровід, встановили систему автоматизованої подачі холодної води в будинок та газову колонку для підігріву гарячої води, подачу холодної та гарячої води провели на кухню (приміщення 1-3), в ванну кімнату та туалет (приміщення 1-7). В квітні 2001 року за спільні кошти та власною працею ОСОБА_3 з ОСОБА_4 збудували нові металеві ворота № 3, металеву хвіртку № 4, шиферну огорожу № 2. У 2002 році син ОСОБА_4 - ОСОБА_6 закінчив інститут, одружився та виїхав на постійне місце проживання до Німеччини, після чого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали проживати разом, а 24 січня 2003 року зареєстрували шлюб.

На той час ОСОБА_4 запропонувала ОСОБА_3 продати однокімнатну квартиру, що належала йому, а виручені кошти витратити на будівництво та ремонт будинку АДРЕСА_3, яке за її словами стане їх спільним майном. Мотивувала свою пропозицію тим, що діти уже мають свої сім'ї, проживають окремо та самостійно, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишились вдвох, їм потрібно подбати про себе на старість та створити гідні умови для проживання. Позивач погодився з пропозицією ОСОБА_4 та за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2002 року продав свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 7 тис. доларів США, що еквівалентно 38 тис. грн. Крім того, в той же час позивач продав наявний у нього згідно генеральної довіреності автомобіль ВАЗ-21013 за 700 доларів США, що еквівалентно 3 800 грн. На виручені кошти куплено 9 січня 2003 року автомобіль ГАЗ-31029 «Волга» за 2 тис. доларів США, що еквівалентно 11 тис. грн. Всі інші кошти, які залишились від продажу квартири ОСОБА_3 в сумі 5 700 доларів США, що еквівалентно 30 800 грн, були витрачені ОСОБА_3 на будівництво та ремонт будинку АДРЕСА_3.

Так, за згодою та взаємною домовленістю з ОСОБА_4 на виручені від продажі квартири ОСОБА_3 кошти, власною працею та з залученням найманих працівників будівельників ОСОБА_3 побудував на території будинку АДРЕСА_3 в 2003 році майно, а саме: гараж літ. «Е», літню кухню літ. «І», сарай літ. «Д», навіс літ. «Ж», відкриту веранду літ. «а3», ґанок літ. «а4», підпірну стіну літ. «К». В будівництві зазначених будівель ОСОБА_4 коштами та власною працею участі не приймала. На будівництво зазначених будівель та споруд ніякі інші кошти, окрім виручених ОСОБА_3 від продажу його квартири, не залучались, тому гараж літ. «Е», літня кухня літ. «І», сарай літ. «Д», навіс літ. «Ж», відкрита веранда літ. «а», ґанок літ. «а4», підпірна стіна літ. «К» позивач вважає його особистою власністю, оскільки це майно набуте ним за час шлюбу, але на кошти, які належали йому особисто. На вказане будівництво позивач витратив особисті кошти в сумі 15 тис. грн. Частина особистих коштів, що залишилася від продажу квартири в сумі 15 800 грн витрачено на внутрішній ремонт будинку, а також на придбання меблів та побутової техніки. У 2005 році в будинок проведено міський телефонний зв'язок відкритого акціонерного товариства «Укртелеком».

28 лютого 2005 року позивач звільнився на пенсію з органів Міністерства внутрішніх справ та при звільненні отримав одноразову грошову допомогу в розмірі 19 593 грн 75 коп., а також страхову суму по обов'язковому страхуванню працівників Міністерства внутрішніх справ в страховій компанії «Оранта» в сумі 3 500 грн. За вказані кошти у 2006 році позивач провів капітальний ремонт спірного житлового будинку літ. «А-1», а саме: укріпив під будинком фундамент, під старий цегляний фундамент висотою 0,4 м шляхом підкопу його частинами було залито залізобетонний фундамент на глибину 1 метр та розширено фундамент на 0,2 м; видиму частину фундаменту облицював бутовим каменем, а будинок обклав білою цеглою в 1/2 цеглини; вікна та фронтон даху обшив металопластиком. Всі зазначені будівельні роботи були виконані власною працею позивача із залученням робітників будівельників та на особисті кошти ОСОБА_3, а саме: на отриману страховку та одноразову грошову допомогу. Тому вважає, що створене в результаті проведених ремонтних робіт майно належить особисто йому та не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ніякі інші кошти на ці роботи не залучались. У 2007 році на території спірного будинку особистою працею позивача та за його власні кошти побудовано сарай літ. «З». Цей сарай побудовано із залишків будівельних матеріалів, які використовувались під час будівництва в 2003 році та при проведенні капітального ремонту житлового будинку в 2006 році, що були придбані за особисті кошти позивача, тому позивач вважає, що вказаний сарай є його особистою власністю та не є спільною власністю подружжя. У 2007 році на спільні кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 територію подвір'я вимощено тротуарною плиткою - вимощення № 9 з облаштуванням трьох клумб. Також за період подружнього життя з ОСОБА_4 на спільні кошти та власною працею ними проведено наступні роботи в житловому будинку: ремонт наявних 4 дверей та заміна на нові 4 дверей; в приміщенні №1-6 стіни та стеля обшиті пластиком на підлогу покладено лінолеум; в приміщенні №1-7 стеля обшита пластиком на підлогу покладено лінолеум; в приміщеннях №1-2 та №1-3 стеля обшита пластиком; тимчасові східці з першого поверху на мансарду реконструйовані та встановлені поручні; в приміщенні № II стіни та стеля обшиті пластиком; замінено старе АГВ на нове; в приміщеннях 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, IV, V відремонтовано поли та наклеєні шпалери; горище на прибудові літ. «а» утеплено стекло-волокном. Також відновлено відпалу та побиту кахельну плитку на кухні, ванній та туалеті, частково замінено згорілу електропроводку та проведено додаткову електропроводку в три приміщення будинку, частково перероблено систему опалення на більш ефективну та економну із встановленням кондиціонера на мансарді в результаті чого приміщення IV, V стали придатні для постійного проживання в них в будь-який сезон року. Крім того, на кухні встановлено нові виготовлені за індивідуальним замовленням вбудовані меблі з заміною мийки, газової плити, витяжки, а в коридорі (приміщення 1-2) встановлено вбудовану шафу-купе.

В результаті всіх вищезазначених будівельних та ремонтних робіт стан житлового будинку літ. «А-1» значно покращився, його загальна площа з 67,5 кв. м збільшилась до 106,8 кв. м, якісні характеристики житлового будинку та його вартість збільшились у рази. Крім того, збудовано 12 нових господарських будівель та споруд на території спірного будинку, що свідчить про створення фактично нового будинку з абсолютно новими якісними, кількісними та вартісними характеристиками. Таким чином, на думку позивача житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який належав ОСОБА_4 станом на 25 серпня 2000 року, істотно збільшились в розмірі, в кількості та вартості саме в результаті особистих трудових та грошових затрат позивача по розбудові та ремонту спірного будинку, яке проведено власною працею ОСОБА_3 та на його особисті кошти, а також частково в незначній мірі за спільні кошти з ОСОБА_4, тому майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні 12 червня 2013 року ОСОБА_3 дізнався, що в 2008 році ОСОБА_4 подарувала спірний будинок своїм дітям.

Зазначає, що вартість частини спірного нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3, яке створене (збудоване) особисто позивачем та на його особисті кошти складає 247 685 грн 50 коп.

Таким чином, просив позов задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 19 травня 2008 року житлового будинку № 91а з надвірними спорудами, що розташовані в АДРЕСА_3, укладений з однієї сторони ОСОБА_4 та з другої сторони ОСОБА_5, ОСОБА_6, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Т. та зареєстрований в реєстрі за № 2982.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 33/100 частини житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 106,8 кв. м, житловою площею 29,0 кв. м з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. «Д», гараж літ. «Е», погреб літ. «В», літня кухня літ. «І», сарай літ. «З», навіс літ. «Ж», відкрита веранда літ. «а3», ґанок літ. «а4», підпірна стіна літ. «К», колодязь № 5, водопровід № 6, свердловина № 7, огорожі № 2-4, вимощення № № 8, 9, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 67/100 частини житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 106,8 кв. м, житловою площею 29,0 кв. м з надвірними будівлями та спорудами: сарай літ. «Д», гараж літ. «Е», погреб літ. «В», літня кухня літ. «І», сарай літ. «З», навіс літ. «Ж», відкрита веранда літ. «а3», ґанок літ. «а4», підпірна стіна літ. «К», колодязь №5, водопровід №6, свердловина №7, огорожі № 2-4, вимощення №№ 8, 9, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 1 березня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що майно ОСОБА_4 за час спільного проживання з позивачем ОСОБА_3 істотно збільшилося у вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку та проведення поточного ремонту не є тими факторами, які безумовно свідчать про істотність збільшення вартості майна як об'єкта тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_3 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що спірним є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_4 на підставі договору безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку від 23 липня 1992 року та акту приймання будинку в експлуатацію від 27 квітня 1993 року.

24 січня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який розірвано 25 грудня 2012 року.

19 травня 2008 року ОСОБА_4 подарувала спірний будинок своїм дітям - відповідачам у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України, ст. 57 СК України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Згідно зі ст. 25 КпШС України, ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до п. 1, 5, 6 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2015 року № 055, відсоток виконаних робіт в спірному житловому будинку з прибудовами за час шлюбу у період з січня 2003 по грудень 2012 роки по відношенню до питомої ваги житлового будинку з прибудовами складає 17,1 % + 3 664 грн. Роботи виконані в жилому будинку з прибудовами по вул. Квітучій № 91а у м. Харкові у період з 2003 по 2007 роки відносяться до поточного ремонту, у зв'язку з тим, що їх мета - своєчасне підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання будинку з прибудовами. Ідеальна частка ремонтно-будівельних робіт, виконаних у спірному житловому будинку, за час шлюбу від вартості усього домоволодіння буде складати 3/200 частини домоволодіння.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову. Проте, судом не було звернуто уваги на доводи ОСОБА_3 про те, що спірний житловий будинок відповідно до акту приймання від 27 квітня 1993 року та технічного паспорту від 5 серпня 1992 року складав 67,5 кв. м, а тому правоустановчі документи видані на житловий будинок розміром саме 67,5 кв. м. При цьому ОСОБА_4 подарувала дітям житловий будинок площею 106,8 кв. м. Таким чином, різниця у площі між будинком станом на 1992/1993 та 2008 роки складає 39,3 кв. м, що свідчить про його збільшення. Відповідне збільшення житлового будинку відбулося внаслідок будівельних робіт з реконструкцій та капітального ремонту, які виконані під час перебування сторін у шлюбі та за кошти, які отримані від продажу ОСОБА_3 квартири, страху вальні кошти та одноразова допомога у зв'язку з виходом на пенсію.

Крім того, суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам ОСОБА_3 про те, що експерт судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2015 року № 055 зазначила, що самостійно провела технічну інвентаризацію об'єктів будівництва чим порушила положення Закону України «Про судову експертизу».

За таких обставин, суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 1 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик