АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/2439/16-ц 22-ц/774/755/К/17
Справа №215/2439/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/755/К/17 суддя Лиходєдов А.В.
Категорія - 27 (ІV) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 15.12.2006 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 28.04.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 11 624,10 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 вересня 2016 рокупозовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 624,10 грн. та понесені судові витрати у розмірі 1 378,00 грн., а всього 13 002,10 грн.

Ухвалою цього ж суду від 17.01.2017 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі у звязку з пропуском позивачем позовної давності, посилаючись на допущені у ході судового розгляду справи порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, вважає, що строк дії картки закінчився у грудні 2008 року та нова картка не перевипускалася, отже позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Особи, які беруть участь у розгляді справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 85,86), в судове засідання не з'явилися і про причини своєї неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з факту неналежного виконання зобовязання за укладеним кредитним договором боржником в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, й наявності у звязку з цим підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

За ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.12.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 2 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну кредитну картку «МЕТРО» зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 25% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (24 місяці).

Кредитний договір складають Заява, підписана відповідачем, Умови і правила надання банківських послуг, Памятка клієнта та ОСОБА_4 (а.с. 8 - зворот).

За положеннями п.п. 6.5-6.6 вищевказаних Умов і правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною укладеного сторонами кредитного договору, відповідач мав погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії.

Відповідно до п. 8.6 вищевказаних Умов і правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною укладеного сторонами кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити ОСОБА_4 штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором виникла прострочена заборгованість по наданому кредиту, яка за розрахунком позивача станом на 28.04.2016 року складає 11 624,10 грн., з яких: 1 717,56 грн. заборгованість за кредитом, 8 876,82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. штраф (фіксована складова); 529,72 грн. штраф (процентна складова).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2, в своїй заяві суду першої інстанції про перегляд заочного рішення, просив застосувати позовну давність та відмовити в позові (а.с. 38-39).

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду цієї заяви колегія суддів виходить з наступного.

З огляду на положення статей 256, 257, частин 3, 4 статті 267 ЦК України для застосування судом позовної давності судом відповідач має зробити про це заяву не пізніше ніж до ухвалення судом рішення.

Оскільки рішення по суті ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження може застосовуватись позовна давність за заявою, зробленою у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові №6-246цс14 від 11 лютого 2015 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції в зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання ухвалив заочне рішення, що згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України можливо лише за умови неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, у порушення вищевикладеного, не вчинив дій щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, а повернення до суду судових повідомлень із відміткою про їх невручення «у звязку із закінченням терміну зберігання» не можна вважати належним повідомленням відповідача про час та місце розгляду справи, адже судове повідомлення вважається врученим належним чином лише у разі, якщо особа відсутня за адресою проживання ( ч. 5 ст. 74 ЦПК України), а наявна у справі поштова кореспонденція була повернута суду не через відсутність адресата (а.с. 28).

Отже, посилання на те, що у зв'язку із заочним розглядом справи відповідач була позбавлений можливості подати до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, є обґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції не дотримався передбаченого ст. ст. 74, 75 ЦПК України порядку повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи.

Крім того, колегією суддів встановлено, що, при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 01 вересня 2016 року, ОСОБА_2, навівши у ній посилання на докази, якими він обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача (що є однією із вимог ст. 229 ЦПК України щодо форми і змісту заяви про перегляд заочного рішення), зазначив про неправомірність рішення суду та просив відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до нього у звязку з пропуском позовної давності (а.с. 38-39), тобто на законних підставах скористався своїм правом надати заяву про застосування позовної давності до суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд цієї заяви при перегляді заочного рішення в апеляційній інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014р. у справі № 6-14 цс 14, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до п. 3.1.1 Умов і правил користування платіжною карткою строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Пунктом 3.1.3 цих Правил встановлено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується ОСОБА_4 на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії картки) не надійшла письмова заява держателя картки щодо закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання операцій по картковому рахунку, та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Зі змісту п. 5.4 цих Правил вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці у полі «місяць».

Відповідно до матеріалів справи відповідач отримав кредит 2 500,00 грн. з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, яким згідно відомостей наданих у судове засідання апеляційної інстанції представником позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є листопад 2008 року (а.с. 82 карта «Метро»).

Оскільки умовами договору передбачено строк погашення кредиту у повному обсязі і таким строком є останній день місяця, вказаного на картці, а саме листопад 2008 року, тобто з 01 грудня 2008 року розпочався перебіг строку позовної давності, який закінчився 01 грудня 2011 року. Позивач звернувся до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права лише у травні 2016 року (більш ніж через сім років після початку перебігу позовної давності), тобто після закінчення строку позовної давності.

На підставі зазначеного колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду із позовом про захист свого порушеного права поза межами строку позовної давності.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою, відповідно до ст. 309 ЦПК України, до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Згідно ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

У пп. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на надання правової допомоги відповідачем надано Договір про надання правової допомоги від 27 вересня 2016 року (а.с. 64), Акт виконаних робіт за цим договором від 27 січня 2017 року (а.с. 66) та квитанцію про сплату гонорару адвокату у розмірі 1 000,00 грн. (а.с. 63), згідно яких ОСОБА_2 сплатив адвокату ОСОБА_5 відповідно до Договору про надання правової допомоги від 27 вересня 2016 року гонорар за надання наступних послуг: консультація 30 хвилин, ознайомлення з матеріалами справи 30 хвилин, складання заяви про перегляд заочного рішення 1 година, складання апеляційної скарги 1 година, а всього адвокатом на надання правової допомоги витрачено 3 (три) години (а.с. 66).

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2016 року становить 1 600,00 гривень, тобто граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за одну годину роботи, відповідно до Закону Україну "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", не може перевищувати 640,00 грн., а за три години роботи - 1 920,00 грн.

Отже, гонорар адвоката ОСОБА_5 не перевищує граничних розмірів, визначених Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а тому, колегія суддів стягує з ПАТ КБ «ПРИВАТБАК» на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені останнім на правову допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Крім того, з ПАТ КБ «ПРИВАТБАК» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515,80 грн. (а.с. 60), згідно п.8 ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI.

Керуючись ст.ст. 303,ст.307,309,313,314,316 ЦПК України судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 01 вересня 2016 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором- відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по справі у розмірі 2 515 (дві тисячі пятсот п'ятнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: