Провадження № 22-ц/780/1154/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 22.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря: Спеней І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір № К4Н0АК00050256, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 31 281,15 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 15,00 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2013 року та з метою забезпечення виконання указаного кредитного зобов'язання передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль Mitsubishi Outlender, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1. Оскільки ОСОБА_2 свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 18 січня 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 33 530,78 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 817 480,41 грн., яку позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути на свою користь.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 11 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір № К4Н0АК00050256, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 31 281,15 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 15,00 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2013 року.

В розділі 17 договору «Особливі умови», сторони передбачали мету кредиту, а саме: а) частина в розмірі 30 005,08 дол. США надається для придбання автомобіля; б) частина в розмірі 300,05 дол. США надається для оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту; в) частина в розмірі 7,20 дол. США надається для оплати послуг за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; г) частина в розмірі 900,15 дол. США надається для оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту; д) частина в розмірі 68,67 дол. США надається для оплати вартості поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що сплачується в момент видачі кредиту.

З метою виконання зобов'язань за п. 3.4. позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 18 474,57 дол. США для сплати чергових страхових платежів (п. 17.1.7.). Також сторони домовились, що винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 900,15 дол. США, сплачується в момент видачі кредиту, винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0% від суми кредиту; винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9.; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів (п. 17.1.8.).

Згідно із п. 17.9. договору, в забезпечення виконання указаного кредитного зобов'язання ОСОБА_2 передав у заставу банку належний йому на праві власності автомобіль Mitsubishi Outlender, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Уточнюючи позовні вимоги, представник банку вказав, що у зв'язку з невиконанням взятих на себе зобов'язань станом на 18 січня 2016 року відповідач має заборгованість в загальному розмірі 33 530,78 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 817 480,41 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 9 243,59 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 1 834,24 дол. США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом - 586,95 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 20 259,53 дол. США, штрафу (фіксованої частини) - 10,25 дол. США та штрафу (процентна складова) - 1 596,22 дол. США, що має своє відображення у наданому розрахунку заборгованості.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог щодо наявності заборгованості за кредитно-заставним договором, а як наслідок не вбачав підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до положень ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

З змісту п. 17.4. договору вбачається, що позичальник доручає банку, без додаткового узгодження перерахувати кредит в сумі 141 624,00 грн. на поточний рахунок автосалону ТОВ «Ніко-Україна»; в сумі 1 416,24 грн. на сплату страхових платежів на поточний рахунок ЗАО «Страхова компанія «Ингосстрах»; в сумі 34 грн. на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рахунок ДП «Інформаційний центр»; в сумі 900,15 дол. США для сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту на рахунок в ПриватБанку; в сумі 324,14 грн. для сплати вартості поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Водночас, на підтвердження надання кредиту у вищевказаному розмірі до матеріалів справи було долучено: заяву відповідача меморіальний ордер від 11 червня 2008 року № 80611В00ВН про перерахування 141 624,00 грн. на рахунок ТОВ «Ніко-Україна», акт приймання-передачі від 11 червня 2008 року № 080611-019 про передачу автомобіля марки Mitsubishi Outlender, 2008 року випуску, ОСОБА_2, меморіальний ордер від 11 червня 2008 року про оплату відповідачем страхової премії на рахунок ЗАО «Страхова компанія «Ингосстрах» в сумі 1 416,24 грн.

З вищенаведеного слідує, що банком на підтвердження своїх вимог не було надано доказів отримання ОСОБА_2 кредитних коштів саме в розмірі 31 281,15 дол. США та доказів резервування коштів для оплати страхових сум в розмірі 18 474,57 дол. США.

Позивач посилався на те, що останній платіж по кредиту було здійснено 9 вересня 2011 року і в розрахунку заборгованості станом на 15 листопада 2012 року, який був наданий під час розгляду справи у 2012 році, зазначено основний розмір боргу складає 9 067,88 дол. США, проте в розрахунку саном на 18 січня 2016 року розмір основного боргу (тіла кредиту) складає 9 243,59 дол. США. Позивача не пояснив чому виникла така розбіжність.

Також представником банку було надано банківські виписки по рахунках, але зазначені рахунки не належать позичальнику, а є рахунками позивача.

Із виписки по рахунку № НОМЕР_2, який був відкритий позичальнику на виконання вимог 17.1.10. кредитно-заставного договору, не вбачається, що позичальник отримав будь-які кредитні кошти.

Крім того, при аналізі розрахунку заборгованості, встановлено, що 10 червня 2009 року банку у своєму розрахунку збільшує розмір поточної заборгованості на суму 2 300,79 дол. США, 10 червня 2010 року - 21 15,66 дол. США, 10 червня 2011 року - 2012,64 дол. США, при цьому відсутні посилання на первинні документи, якими б підтверджувалося або реструктуризація або видача позичальнику додаткових кредитних коштів.

Представник банку також надав копії меморіальних ордерів, в яких зазначено, що платником виступає позичальник, а отримувачем каса Приватбанку, призначення платежу «средства для оплаты страхового платежа», та пояснив, що це кошти, які були направлені на сплату страхових платежів. Але з таким твердженням, суд не погодився у зв'язку з відсутністю доказів того, що кошти були перераховані на рахунок страхової компанії та того, що банк перерахував ці кошти позичальнику.

Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши положення цивільного законодавства, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку повернення заборгованості у заявленому позивачем розмірі, оскільки крім факту укладення кредитного договору, матеріалами справи не підтверджено розмір такої заборгованості, порядок та методики її нарахування з посиланням на відповідні пункти договору та первинні бухгалтерські документи.

Більше того, судом враховано, що згідно з актом від 24 липня 2011 року ОСОБА_2 передав предмет застави для реалізації банку та просив зарахувати кошти від його реалізації в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Однак, позивачем не надано доказів реалізації автомобіля, оцінки його вартості чи ціни продажу. Відсутні докази придбання валюти - в даному випадку доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача пояснив, що саме 9 вересня 2011 року автомобіль було реалізовано за ціною 19 938,42 дол. США, але знову ж навіть квитанцій на сплату таких коштів покупцем автомобіля не надає та не відображає про це у розрахунку заборгованості.

Під час судового розгляду, не знайшло свого підтвердження і факт надання позичальнику фінансового інструменту, за надання якого банк нарахував позичальнику 900,15 дол. США і на цю суму нараховував відсотки за весь період в розмірі 16 18,56 дол. США.

Розрахунок заборгованості містить нарахування штрафу (фіксована частина) 10,25 дол. США та штрафу (процентна складова) 1 596,22 дол. США.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 21 жовтня 2015 року, справа № 6-2003цс15).

Порушуючи питання про стягнення і пені і штрафів, банк не мотивував у позові правових висновків з цього питання, а обмежився лише посиланням на свої розрахунки.

При цьому, положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення процентів за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені, нарахованої в доларах США.

Доводи апеляційної скарги взагалі не стосуються висновків зроблених судом першої інстанції, банк не направив свого представника до апеляційного суду для надання пояснень у справі та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та вимог апеляційної скарги, а тому вони відхиляються судовою колегію як безпідставні.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.О. Фінагєєв

М.А. Яворський