Провадження №22-ц/784/1275/17
Провадження № 22ц-784/1275/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

18 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Пик» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Пик» про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Приватного підприємства (далі - ПП) «Пик» про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що має статус ветерана МВС та право на безкоштовний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту. Незважаючи на це, протягом червня вересня 2016 року водії маршрутного таксі № 91 та № 52 у грубій формі відмовляли йому у безкоштовному перевезенні.

Він неодноразово звертався до ПП «ПиК», яке здійснювало міські пасажирські перевезення та Управління транспортного комплексу, звязку та телекомунікацій Миколаївської міської ради, втім його звернення залишилися без відповідного реагування.

У зв'язку з порушенням його права на пільговий проїзд, він перебував у стресових ситуаціях, що призвело до погіршення стану його здоров'я і він вимушений був звертатися до лікарні.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд визнти дії відповідача незаконними та стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ПП «ПиК» на користь ОСОБА_2 2 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПП «ПиК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є ветераном органів внутрішніх справ та має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ.

Зокрема, відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам органів внутрішніх справ надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі), автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України.

Відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Як видно з матеріалів справи, ПП «ПиК» здійснює перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті № 52 та № 91 на підставі договору від 11 липня 2016 року, укладеного між виконавчим комітетом Миколаївської міської ради та ПП «ПиК».

За умовами вказаного договору сторони домовилися здійснювати перевезення пасажирів, у тому числі пільгових категорій.

Крім того, перевізник зобов'язався забезпечувати виконання водіями автобусів вимог законодавства з питань організації перевезення пасажирів, у тому числі пільгових категорій.

Судом встановлено, що 28 червня, 28 липня, 17 серпня, 07 вересня, 24 вересня 2016 року водії перевізника відмовили ОСОБА_2 здійснити безоплатне перевезення в громадському міському транспорті на автобусному маршруті № 91 та № 52.

Вважаючи дії водіїв незаконними, позивач щоразу звертався із скаргами про порушення своїх прав до Управління транспортного комплексу, звязку та телекомунікацій Миколаївської міської ради (а.с. 6,9,13,19,22,25).

За наслідками розгляду звернень ОСОБА_2 організатором перевезень проведено службову перевірку та вжито відповідні заходи реагування до перевізника, який визнав свою провину (а.с.7,8,10,1115,17,20,21,23,24,26,27 ).

Факт відмови водіїв маршрутного таксі № 91 та № 52 у пільговому безкоштовному проїзді ОСОБА_2 не заперечує представник відповідача в суді апеляційної інстанції, а тому в силу вимог ст. 61 ЦПК України цей факт не потребує доказування.

За наведених обставин суд першої інстанції вірно прийшов до висновку у неправомірності дій відповідача щодо відмови позивачу у пільговому безкоштовному проїзді міським пасажирським транспортом та що внаслідок таких протиправних дій відповідача порушено право позивача на пільговий безкоштовний проїзд.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності дій відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються вищенаведеними доказами по справі.

Вирішуючи спір в частині задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди та частково їх задовольняючи, суд першої інстанції виходив із того, що дані правовідносини регулюються ст. 23 ЦК України і позивач має право на відшкодування моральної шкоди, тому визначив розмір її відшкодування з урахуванням характеру і обсягу фізичних, душевних, психічних страждань, які виникли у зв'язку з неправомірними діями відповідача, принципу розумності, виваженості та справедливості.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що у кожній справі необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Суд першої інстанції вірно вважав, що між сторонами виникли правовідносини за договором перевезення пасажирів, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18 лютого 1997 р. №176 та підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - це усний або письмовий правочин між споживачем та продавцем (виконавцем) про якість, строк, ціну та інші умови, при яких реалізується продукція; підтвердження оформлення усної угоди оформлюється квитанцією, товарним чи касовим чеком, білетом, талоном чи іншими документами (розрахунковий документ).

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Договором про надання транспортних послуг не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди внаслідок безпідставної відмови у пільговому перевезенні й Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, а також нормами загального Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, обставин, з якими закон пов'язує право позивача на відшкодування моральної шкоди не встановлено.

В силу ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Обгрунтовуючи компенсацію моральної шкоди, ОСОБА_2 послався на те, що порушення його права на пільговий проїзд призвело до погіршення стану його здоров'я і він вимушений був звертатися до лікарні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і завданням моральної шкоди, а саме, що внаслідок відмови позивачу у безоплатному проїзді він переніс тривалі душевні переживання і страждання , це призвело до погіршення стану здоровя, у звязку з чим він вимушений був 28 червня, 28 липня, 17 серпня, 07 вересня або 24 вересня 2016 року з цього приводу звернутися до лікарні та проходити лікування.

Виписка з амбулаторної картки ДУ «Територіального медичного обєднання Міністерства внутрішніх справ України по Миколаївській області», наявна в матеріалах справи, таким доказом не є, оскільки містить загальну інформацію щодо наявних у позивача хронічних захворювань та звернення з цього приводу до лікарні протягом 2015 -2016 року (а.с.28).

З огляду на те, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань матеріалами справи не підтверджений, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог у цій частині є помилковим.

За наведений обставин оскаржуване рішення відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким дії ПП «ПиК» щодо відмови ОСОБА_2 у безкоштовному перевезенні міським пасажирським транспортом слід визнати незаконними, а в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрат. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про захист його прав як споживача послуг перевезення.

Так, відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки згідно із цією нормою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

При подачі позовної заяви ОСОБА_2 заявлено дві вимоги немайнового характеру та сплачено судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., тоді як судовий збір мав становити 1 102 грн. 40 коп. ( 551 грн. 20 коп. + 551 грн. 20 коп.).

Оскільки ОСОБА_2 має пільги щодо сплати судового збору, то з урахуванням частково задоволених вимог, сплачені ним помилково судові витрати у розмірі 551 грн. 20 коп. (за вимогу щодо визнання дій незаконними) підлягають поверненню за рахунок ПП «ПиК».

Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подачу апеляційної скарги ПП «ПиК» сплачено 1212 грн. 64 коп.

Враховуючи те, що апеляційна скарга ПП «ПиК» підлягає частковому задоволенню, а від сплати судового збору ОСОБА_2 звільнений, то сплачений відповідачем судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 606 грн. 32 коп. підлягає йому відшкодуванню на підставі ч.2 ст.88 ЦПК за рахунок держави.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ПиК» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати дії Приватного підприємства «ПиК» щодо відмови ОСОБА_2 у безкоштовному перевезенні міським пасажирським транспортом незаконними.

В задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «ПиК» на користь ОСОБА_2 551 грн. 20 коп. судового збору.

Повернути ПП «ПиК» судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :