Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2017 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.

при секретарі Івашко О. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, третя особа: Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання відносин трудовими, їх припинення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

В липні 2016 року позивачі звернулися з позовом до Міністерства інфраструктури України, третя особа: Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання відносин трудовими, їх припинення та зобов'язання вчинити дії посилаючись на те, що 05 серпня 2011 року на підставі наказу Міністерства інфраструктури України № 259 було утворено ліквідаційну комісію та розпочато ліквідацію Державного підприємства Київське проектно-конструкторське технологічне бюро «Промзалізтранс». Наказом Міністерства інфраструктури України, до складу ліквідаційної комісії були призначені позивачі. Правовідносини, що склались між комісією та міністерством вважаються трудовими, тому 29.03.2016 року позивачі направили заяви про звільнення за власним бажанням. Станом на момент пред'явлення позову, відповіді від Міністерства інфраструктури України позивачі не отримали. Тому просять суд визнати відносини Міністерства інфраструктури України з ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що розпочаті на підставі наказу № 259 від 05.08.2011 року, трудовими; з 20 квітня 2016 року визнати трудові відносини припиненими; зобов'язати Міністерство інфраструктури України внести зміни до відомостей про ДП Київське ПКТБ «Промзалізтранс», що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме щодо виключення з нього ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Позивачі-2,3,4 в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав викладених в письмових запереченнях.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення позивача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, наказом Міністерства інфраструктури України № 259 від 05 серпня 2011 року припинено державне підприємство Київське проектно-інструкторське технологічне бюро «Промзалізтранс», що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 37. та утворено комісію з ліквідації державного підприємства Київське проектно-інструкторське технологічне бюро «Промзалізтранс» у складі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5. (а.с.4-6)

Наказами Міністерства інфраструктури України № 413 від 24 липня 2012 року, № 535 від 11 вересня 2012 року, № 508 від 25 липня 2013 року, № 129 від 09 квітня 2015 року було внесено зміни до наказу № 259 від 05 серпня 2011 року, відповідно до яких змінився склад ліквідаційної комісії, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_1. (а.с.7,8,9,10,11)

28 березня 2016 року позивачі звернулись до Міністерства інфраструктури України з заявами про звільнення за власним бажанням та вимогою про внесення відповідних змін до відомостей про ДП Київське ПКТБ «Промзалізтранс» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб,фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. (а.с.24,25,26,27)

Судом встановлено, що позивачі відповіді від Міністерства інфраструктури не отримали та звільненими не вважаються.

Однією з вимог позивачі просять визнати відносини, що виникли між ними та відповідачем, трудовими.

Трудові відносини можна визначити як добровільний юридичний зв'язок між працівником і роботодавцем. Працівник зобов'язується особисто виконувати визначену трудову функцію за обумовленою спеціальністю, кваліфікацією, посадою в даній організації з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядкові, а роботодавець зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підставами виникнення трудових відносин, у розумінні теорії права та закріплених норм в чинному законодавстві, є: обрання на посаду, за якою виконується робота, заміщення відповідної посади за конкурсом, призначення на посаду, затвердження на ній, направлення на роботу згідно з установленою квотою уповноваженими органами, судове рішення, пов'язане з укладанням трудового договору при необгрунтованій відмові укладати трудовий договір (ст. 232 КЗпП), фактичний допуск до роботи з відома або за дорученням роботодавця, його представника і незалежно від того, чи був трудовий договір належним чином оформлений, укладення трудового договору.

Доказом наявності трудових правовідносин є фактичне допущення працівника до роботи - навіть тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані (ст. 24 КЗпП).

Таким чином, наявність трудових відносин між позивачами та Міністерством інфраструктури України є очевидним та доказуванню не підлягає. В той же час, відповідач не заперечує їх наявності, що в свою чергу спростовує вимогу позивачів про їх встановлення. Тобто права позивачів, в цій частині, не порушені та захисту (відновленню) не підлягають.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

За змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

За змістом положень ст. 38 КЗпП України, ст. 145 ЦК України, право позивачів на звільнення за власним бажанням кореспондує обов'язок відповідача розглянути заяви про звільнення ти винести вмотивоване рішення.

При цьому, статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з викладеного вбачається, що для захисту своїх прав позивачі повиненні звертатися до суду з вимогою про розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ст. 38 КЗпП України, позовні вимоги про визнання трудових відносин припиненими свідчать про те, що позивачами обрано невірний спосіб захисту своїх прав, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 36, 38 КЗпП України, ст.ст. 11, 57, 60, 61, 88, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Міністерства інфраструктури України, третя особа: Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Дніпровського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання відносин трудовими, їх припинення та зобов'язання вчинити дії відмовити

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко