АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6737/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/227/17 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Кузьма Р. М., Хома М. В.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будова-Захід» про стягнення добових за період перебування у відрядженні,-

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ТзОВ «Будова-Захід» про стягнення добових за період перебування у відрядженні.

В обґрунтування заявлених вимоги позивач посилався на те, що з 03 жовтня 2011 року по 06 жовтня 2014 року він працював у ТзОВ «Будова-Захід» на посаді головного інженера. Наказами товариства у 2013-2014 роках його було відряджено до с. Гаї Шевченківські Тернопільського району з метою контролю, організації та нагляду за проведенням будівельно-монтажних робіт з нарахуванням добових у відрядженні на загальну суму 39373.00 грн., з яких відповідачем виплачено 5500.00 грн. Заборгованість відповідача становить 33873.00 грн. Дану заборгованість відповідач позивачу не погасив, а тому позивач просить суд стягнути її з відповідача. Так як компенсаційні виплати у вигляді добових відносяться до додаткової заробітної плати, він не обмежений будь-яким строком для звернення до суду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що компенсаційні виплати у вигляді добових ст. 2 Закону України «Про оплату праці» віднесено до додаткової заробітної плати. Крім цього, якщо вважати, що вказані виплати не відносяться до заробітної плати, він все-одно не пропустив тримісячний строк звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав дізнався лише в квітні 2016 року, тоді як позов пред"явлено 22 червня 2016 року. Просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Крім того, представник відповідача - Калужна С.Р. надіслала заперечення проти апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що суми, які просив стягнути позивач, не відносяться до заробітної плати та позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач 03 жовтня 2011 року на підставі наказу №37-К від 03 жовтня 2011 року прийнятий на роботу до ТзОВ «Будова-Захід» на посаду головного інженера, а 06 жовтня 2014 року на підставі наказу №70-К від 06 жовтня 2014 року звільнений з роботи за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України.

Згідно наказів директора ТзОВ «Будова-Захід» позивача неодноразово було відряджено до с.Гаї Шевченківські Тернопільського району Тернопільської області на будівництво багатоквартирного житлового будинку з метою контролю, організації та нагляду за проведенням будівельно-монтажних робіт, а саме:

- згідно наказу №395-В від 30 серпня 2013 року - на період з 01 вересня 2013 року по 30 вересня 2013 року включно. Бухгалтерію зобов"язано провести виплату добових за цей період у розмірі 6685.00 грн.

- згідно наказу №412-В від 01 жовтня 2013 року - на період з 02 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2013 року (добові - 6685.00 грн.);

згідно наказу №429-В від 01 листопада 2013 року - на період з 01 листопада 2013 року по 30 листопада 2013 року (добові - 6685.00 грн.);

- наказом №14-ВД від 03 березня 2014 року - на період з 03 березня 2014 року по 31 березня 2014 року (добові - 6500.00 грн.);

- наказом №18-ВД від 01 квітня 2014 року - на період з 01 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року (добові - 6500.00 грн.);

- наказом №26-ВД від 05 травня 2014 року - на період з 05 травня 2014 року по 31 травня 2014 року (добові - 6318.00 гри.);

- наказом №36-ВД від 02 червня 2014 року - на період з 02 червня 2014 року по 30 червня 2014 року (добові - 6500.00 грн.).

Платіжним дорученням №176 від 03 липня 2014 року (з урахуванням зведеної відомості №6) ТзОВ «Будова-Захід» перерахувало позивачу на картковий рахунок 6500.00 грн. по відрядженнях за червень 2014 року.

Згідно відомості про виплату грошей ТзОВ «Будова-Захід» №1 від 15 квітня 2016 року позивачу виплачено 10000.00 грн. за березень, квітень 2014 року.

Позивачем в суді першої інстанції визнано, що даною сумою погашено заборгованість за наказом №14-ВД від 03 березня 2014 року на суму 6500.00 грн. і частково на суму 3500.00 грн. погашено заборгованість за наказом №18-ВД від 01 квітня 2014 року

Також позивачем було визнано, що відповідач частково, в розмірі 2000.00 грн. погасив заборгованість по наказу №429-В від 01 листопада 2013 року на суму 6685.00 грн.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем по виплаті добових за перебування у відрядженнях, а саме:

у вересні 2013 року (наказ №395-В від 30 серпня 2013 року) в розмірі 6685.00 грн.;

у жовтні 2013 року (наказ №412-В від 01 жовтня 2013 року) в розмірі 6685.00 грн.;

у листопаді 2013 року (наказ №429-В від 01 листопада 2013 року) в розмірі 4685.00 грн.;

у квітні 2014 року (наказ №18-ВД від 01 квітня 2014 року) в розмірі 3000.00 грн.;

у травні 2014 року (наказ №26-ВД від 05 травня 2014 року) в розмірі 6318.00 грн.,

а всього на суму 27373.00 грн.

Відповідно до статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством (стаття 121 КЗпП України).

Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач в порушення статті 116 КЗпП України на день звільнення позивача і на час розгляду даної справи не виплатив позивачу добові за перебування у відрядженні.

Відтак, вимогу позивача про стягнення з відповідача добових в розмірі 27373.00 грн. суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованою.

При цьому вимога про виплату добових на підставі наказу №51-ВД від 01 липня 2014 року на суму 6500.00 грн. не підтверджена позивачем жодним доказом, заперечується відповідачем та обґрунтованість її не встановлена судом.

Згідно статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 2 ст.2 цього Закону встановлено, що це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Пунктом 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових).

Згідно п.3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 і Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, до фонду оплати праці не належать витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Таким чином, добові не входять до фонду оплати праці, а тому висновок суду першої інстанції, що на витрати на відрядження не розповсюджуються правила ч.2 ст.233 КЗпП України, за якими працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, грунтується на вимогах закону.

Згідно із п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, добові та інші витрати на відрядження не входять до фонду та структури заробітної плати, а тому на ці вимоги позивача поширюється тримісячний строк звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з роботи 06 жовтня 2014 року, а до суду звернувся 22 червня 2016 року, тобто із пропуском тримісячного строку звернення до суду.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що він дізнався про порушення своїх прав з моменту отримання коштів в сумі 10000.00 грн. в квітні 2016 року за відрядження в 2013-2014 р.р., оскільки апелянт, підписуючи накази про відрядження, розумів їх значення та можливість отримання добових витрат.

Згідно п.п.4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина 1 статті 264 ЦК України), суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплата добових за березень, квітень 2014 року відбулась у квітні 2016 року, тобто, після спливу тримісячного строку давності, в зв"язку із чим ч.1 ст.264 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенню позову, судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи, позивачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог по суті заявленого позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів