Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/990/17 Головуючий у 1-й інстанції: Жукової О.Є.
Є.У.№ 331/3787/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Хортиця» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Кредитної спілки «Хортиця» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року ,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року Кредитна спілка «Хортиця» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12.04.2007 року, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.126-128) просила стягнути з ОСОБА_3 проценти за користування кредитними коштами згідно п.2.3 кредитного договору, нараховані за період з 19.05.2013 року по 01.12.2016 року, в розмірі 4 392,80 гривень, інфляційні втрати на суму 1 641, 58 гривень, а також стягнути з ОСОБА_4 як з поручителя солідарно з ОСОБА_3 проценти згідно з п.2.3 договору кредиту у розмірі 1 285,20 гривень, інфляційні втрати в розмірі 210,10 гривень за період з 19.11.2015 року по 01.12.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.04.2007 року між КС «Хортиця» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит на суму 1700 гривень строком на 12 місяців. Пунктом 2.3 договору передбачено, що у випадку несвоєчасної виплати передбачених цим договором сум, кредитор має право отримати від позичальника додаткові проценти у розмірі 0,2 від суми заборгованості за кожен день прострочення. Кредитні зобов'язання ОСОБА_3 забезпечені порукою ОСОБА_4 як солідарного боржника, про що того ж дня був укладений договір поруки. У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за договором судовим рішенням від 05.06.2008 р. з відповідачів солідарно була стягнута заборгованість в загальній сумі 4 832,39 гривень, в тому числі сума боргу за тілом кредиту. Посилаючись на те, що судове рішення не виконано, борг не повернуто, позичав просив про задоволення позову в межах строку позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року Кредитній спілці «Хортиця» відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, Кредитна спілка «Хортиця» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги КС «Хортиця» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити в вному обсязі і відшкодувати судові витрати.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого просила відповідач, подавши суду відповідну заяву (а.с.95-96).

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що 12 квітня 2007 року між КС «Хортиця» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 1700 гривень на строк до 12 квітня 2008 року зі сплатою 0,1973 % за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.3 вказаного договору визначено, що у випадку несвоєчасної виплати передбачених договором сум, кредитор має право отримати від позичальника додаткові проценти у розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожен день прострочення (а.с.11).

Зазначений договір кредиту забезпечено договором поруки, який був кладений між КС «Хортиця» та ОСОБА_4 12 квітня 2007 року (а.с.12).

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2008 року на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України з позичальника і поручителя на користь кредитної спілки стягнута солідарно вся заборгованість за кредитним договором, визначена станом на 12.02.2008 року у сумі 4 832,39 гривень (а.с.14).

В примусовому порядку рішення суду не виконувалося.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У справі, яка переглядається, встановлено, що згідно з пунктом 1.1, 2.1 кредитного договору кредитні кошти видавалися на 12 місяців, остаточний день погашення кредиту - не пізніше 12 квітня 2008 року .

У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитом заочним рішенням від 5 червня 2008 року з відповідачів на користь КС «Хортиця» в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України стягнуто в солідарному порядку 4 832, 39 грн. заборгованості за кредитним договором, визначеної станом на 12 лютого 2008 року (а.с.14).

За змістом ст.ст.257, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, звернення Кредитної спілки до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості і ухвалення судом 5 червня 2008 року заочного рішення у відповідності до ст.264 ЦК України призвело до переривання строку позовної давності, після чого перебіг позовної давності почався заново, однак кредитор звернувся до суду із зазначеним позовом лише 19 травня 2016 року, тобто зі спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність судового рішення правовим висновкам Верховного суду України, викладених у постановах від 17.02.2016 р. по справі №3-1276 гс, від 25.05.2016р. по справі №6-157 цс, від 17.02.2016р. по справі №3-1276 гс та інш., передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, являються неспроможними.

За обставинами цієї справи строк дії кредитного договору був установлений до 12 квітня 2008 року; 5 червня 2008 року заочним рішенням вся сума заборгованості за кредитом, відсотками і пенею стягнута з боржника і поручителя в солідарному порядку; спілка звернулася з позовом до суду в цій справі 19 травня 2016 року.

У правових висновках Верховного суду України, на які посилається позивач в своїй апеляційній скарзі зазначено, що саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум. Проте, за обставинам справ, по яким прийняті вказані правові позиції, кредитори звернулися до суду з відповідними вимогами з дотриманням строків позовної давності, передбаченої ст.ст.257,258 ЦК України.

За змістом ст.ст.266,267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Отже, оскільки за умовами договору позичальник остаточно повинен погасити кредит 12 квітня 2008 року, після звернення кредитної спілки до суду і ухвалення судового рішення у червні 2008 року строк давності перервався, почався заново, з відповідним позовом про стягнення процентів і 3% річних спілка звернулася у травні 2016 року, тобто з пропуском строку, перебіг якого почався заново після ухвалення попереднього судового рішення і сплинув через три роки - у червні 2011 року, що за змістом ст.ст.266,267 ЦК є підставою для відмови у позові.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Хортиця» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: