Справа № 199/3644/16-ц
11 квітня 2017 року м. Дніпро
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючий-суддя Богун О.О.,
при секретарі Гуменюк О.Т.,
за участі: позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
У травні 2016 року позивач ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог АКБ «ТАС-Комерцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він 20.05.2016 року дізнався, що належну йому квартиру за адресою: місто Дніпропетровськ (теперішня назва місто Дніпро), проспект Газети «Правда» (теперішня назва проспект Слобожанський)АДРЕСА_1, повторно продав ОСОБА_3 ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6, серія та номер 5802, який не мав на це ніякого права.
Вважав, що нотаріальне посвідчення вказаного договору відбулося з порушенням Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а саме ст. 7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».
Також зазначає, що у відповідному реєстрі знаходиться інформація про те, що спірне нерухоме знаходиться в іпотеці у відповідності до договору іпотеки від 30.11.2007 року, укладеного між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк» на забезпечення кредиту, виданого вказаним банком позивачу для купівлі-продажу саме вищевказаного нерухомого майна у ОСОБА_3
30.11.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №628.
Вказаний факт продажу позивачу вказаної квартири, ОСОБА_3 нотаріусу не повідомив, а нотаріус в свою чергу, не перевірив достеменно всі обставини перед посвідченням договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 ОСОБА_5, внаслідок чого був укладений та нотаріально посвідчений незаконний, юридично нікчемний договір купівлі-продажу, який не створює ніяких юридичних наслідків у відповідності до ст. 27 ЦК України, де сказано, що: «Правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обовязки, є нікчемним».
Крім того, позивач зазначає, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, йому стало відомо, що спірна квартира втретє відчужена, а саме подарована ОСОБА_5 ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 18.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, серія та номер 501.
Позивач вважає, що укладення незаконного договору купівлі-продажу нерухомості між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, порушує його права як власника квартири щодо розпорядження, володіння та користування нею, а також не відповідає вимогам діючого законодавства, що регулюють правовідносини щодо нерухомого майна.
На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.10.2015 року, а саме квартири за адресою: місто Дніпропетровськ (теперішня назва місто Дніпро), проспект Газети «Правда» (теперішня назва проспект Слобожанський)АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, серія та номер 5802.
В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненнях до неї, просили позов задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надавали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не скористались правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
30.11.2007 року в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором №0301/1107/71-427 від 30.11.2007 року, було укладено іпотечний договір №0301/1107/71-427-Z-1 між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем ОСОБА_1, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2Правда» в м. Дніпропетровську, яка належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу (а.с.57-58).
30.11.2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпроптеровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за №628 (а.с.11).
Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Згідно із ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності повернення кожною із сторін у натурі одержаного за таким правочином, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Відповідно до ст. 238 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, тобто дій осіб, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу квартири належить власникові.
Як вбачається з поданої позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 22.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за №5802, відповідно до якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_5 житлове приміщення, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 49,5 кв.м.
Однак, згідно наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року, реєстровий №5802, він укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ОСОБА_9, а ні між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, як зазначає позивач (а.с.56).
Право власності за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» зареєстровано згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.10.2015 року на підставі договору іпотеки від 30.11.2007 року, зареєстрованим за №631, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.122-125).
Отже на момент посвідчення оспорюваного правочину, власником квартири було ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».
Звертаючись з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, позивач не надав суду доказів з приводу того, яким чином та які його права свободи чи інтереси з питання, що є предметом спору в суді, порушені, невизнані або оспорювані відповідачами.
Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Дані вимоги закону у відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України розяснені позивачеві, та її представнику, однак клопотань щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, або залучення іншої особи як співвідповідача, заявлено не було.
Таким чином, оскільки позов ОСОБА_1 предявлено до неналежних відповідачів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, що не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом до належних відповідачів.
Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України.
Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
Обовязок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень.
З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212, 214, 215, 222, 224-226 ЦПК України, суд,
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовити в повному обсязі.
Позивач може подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.
Відповідач, який не зявився у судове засідання, може подати до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська заяву про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.