Справа № 604/1134/16-ц
Провадження № 2/604/39/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Сидорак Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ілик Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Підволочиського районного суду в смт. Підволочиськ Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся з даним позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) покликаючись на те, що 20 січня 2014 року між ним та Відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав останньому позику у сумі 25000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 637400 гривень, а Позичальник зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 01 травня 2014 року, вказане засвідчується відповідною розпискою. Станом на дату подання позовної заяви Відповідач вказану суму коштів не повернув, на вимоги Позивача щодо їх повернення жодним чином не реагує, чим порушує норми чинного законодавства, які регулюють зобов'язання щодо позики. Таким чином, враховуючи відсутність можливості вирішити спір у позасудовому порядку, Позивач просить стягнути з Відповідача в його користь, з урахуванням збільшених позовних вимог, суму боргу в розмірі 1011964,17 грн та судові витрати.

В судове засідання Позивач не з'явився, подав заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позов, з урахуванням збільшених позовних вимог, підтримав з підстав, викладених у ньому, просить задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату і час розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно з розпискою власноручно написаною ОСОБА_2 20 січня 2014 року, Відповідач узяв в займ Позивача 25000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США, і зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 01 травня 2014 року.

Відповідно до положень статтей 1046, 1047 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму грошових коштів. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, - письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суди зобов'язані враховувати висновки Верховного Суду України.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частина перша ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановленні договором.

Однак, на момент звернення Позивача до суду, Відповідач не повернув позики згідно з договором, тобто не виконав зобов'язання, передбачені умовами договору.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Цією ж статтею передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Зі змісту розписки випливає, що даний договір позики не є безпроцентним, а також сума позики перевищує розмір вказаний вище. Отже, у Позивача (позикодавця) виникло право на одержання від Відповідача (позичальника) процентів від суми позики.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення.

Позивачем подано, а судом перевірено розрахунок процентів від суми позики згідно з обліковою ставкою Національного банку України, згідно з яким розмір процентів становить 323694,41 гривень.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В силу положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з розрахунком, наданим Позивачем розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 50869,76 гривень. З таким розрахунком також погоджується суд.

Суд звертає увагу, що станом на день ухвалення рішення сума заборгованості 25000 доларів США є еквівалентною 675630,00 гривень, проте Позивачем заявлено до стягнення 637400 грн, заяви про збільшення розміру суми заборгованості, яка підлягає до стягнення не подано, тому враховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом стягнення з Відповідача в користь Позивача суму боргу в розмірі 1011964 (один мільйон одинадцять тисяч дев'ятсот шістдесят чотири) гривні 17 (сімнадцять) копійок, з яких: 637400 грн, що еквівалентно 25000 доларів США - сума заборгованості за договором позики; 323694,41 грн - проценти від суми позики; 50869,76 грн - три проценти річних від простроченої суми.

Крім того, враховуючи вимого ст. 88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача слід стягнути судові втрати в сумі 6374,00 гривень судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду, а також 1626,00 гривень судового збору в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 80, 88, 212, 214, 215, 224, 294, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 533, 625, 1046 - 1050 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, уродженця та жителя в АДРЕСА_1, в користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, 1011964 (один мільйон одинадцять тисяч дев'ятсот шістдесят чотири гривні) 17 (сімнадцять) копійок, з яких: 637400 гривень, що еквівалентно 25000 доларів США, - сума заборгованості за договором позики; 323694,41 гривень - проценти від суми позики; 50869,76 гривень - три проценти річних від простроченої суми заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, в користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6374,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, в дохід держави 1626,00 гривень судового збору.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до апеляційного суду Тернопільської області протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача з поданням такої заяви у десятиденний термін з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, на рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.Б. Сидорак