АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/112/17 Головуючий ІІ інстанції Костенко Т.М.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.

за участю секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Десята Харківська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання права власності, -

встановила:

09.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, який у подальшому з урахуванням уточненого позову просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу (р.№ 759) квартири АДРЕСА_1, укладений 20 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, та анулювати його реєстрацію; визнати недійсним договір дарування (р. № 67) квартири АДРЕСА_1, укладений 15 лютого 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, та анулювати його реєстрацію; визнати недійсним договір іпотеки (р. № 1032) квартири АДРЕСА_1, укладений 19 червня 2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 С.О. та анулювати його реєстрацію; визнати за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого 04 грудня 2009 року ОСОБА_11; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на користь власника по праву спадкування за законом ОСОБА_2; судові витрати стягнути з ОСОБА_1

В обґрунтування позову зазначив, що 04.12.2009 року помер його двоюрідний брат ОСОБА_11, який народився 12.01.1929 року в місті Харкові та проживав за адресою: м. Харків, пр-т. Леніна, 41/43, кв. 141. Після смерті ОСОБА_11 залишилося спадкове майно, до складу якого входить двокімнатна квартира АДРЕСА_2. Позивач прийняв спадщину, про що подав відповідну заяву до Десятої Харківської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк. 25.07.2014 року він звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно, що належало ОСОБА_11 на час смерті. 26.07.2014 року Десята Харківська державна нотаріальна контора прийняла рішення про відмову йому у видачі свідоцтва з посиланням на звернення 16.03.2010 року ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 04.06.2011 року ОСОБА_1 Д О. звернувся до Десятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_11 за заповітом, до якої входить квартира АДРЕСА_2. Того ж дня, Десятою Харківською державною нотаріальною конторою була надана відповідь за №1308-01-16 про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки прізвище, зазначене в заповіті, не збігається з прізвищем померлого. ОСОБА_1 не використав свого права на звернення до нотаріальної контори із заявою щодо видачі постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії для оскарження її у судовому порядку, а звернувся 29.06.2011 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Харківської міської ради, третя особа - Десята Харківська державна нотаріальна контора про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_3. 12.07.2011 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по цивільній справі №2-5856/11 позов ОСОБА_1 був задоволений у повному обсязі. 12.08.2011 року на підставі вказаного рішення в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_1 20.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, який посвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 15.02.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_3, який посвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 19.06.2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_10 укладений договір іпотеки, який посвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, згідно якого в заставу ОСОБА_4 була передана квартира АДРЕСА_3. 19.06.2012 року на підставі цього договору в «Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано обтяження квартири. 03.10.2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-30481ск12 за результатами розгляду касаційної скарги позивача, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.07.2011 року, та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2012 року по цивільній справі №2-5856/2011, скасовані як незаконні та необґрунтовані, матеріали справи направлені на новий розгляд. 11.06.2013 року Дзержинським районним судом м. Харкова при новому розгляді справи прийнято заочне рішення про задоволення в повному обсязі позовної заяви ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Десята Харківська державна нотаріальна контора, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_12 про визнання права на спадкування за заповітом. 06.08.2013 року Апеляційний суд Харківської області за результатами розгляду апеляційної скарги позивача прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. 13.11.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-38000св13 касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 06.08.2013 року відхилена, рішення залишено без змін.

Враховуючи, що саме ОСОБА_1 фактично володіє квартирою, позивач вважає всі вищезазначені правочини фіктивними. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу (р. №759) квартири, укладений 20.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та анулювати його реєстрацію; визнати недійсним договір дарування (р.№67) квартири, укладений 15.02.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та анулювати його реєстрацію; визнати недійсним договір іпотеки (р. №1032) квартири, укладений 19.06.2012 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_10 та анулювати його реєстрацію; визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після померлого 04.12.2009 року ОСОБА_11; та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 вищевказану квартиру.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності задоволено.

На зазначене судове рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, обєктивному і неупередженому розгляду справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги ті обставини, що не підлягають доказуванню та є доведеними ті обставини, що після смерті ОСОБА_13, до актового запису про смерть якого внесені зміни з «Махлин» змінено на «Махлін», відкрилась спадщина, із заявами про прийняття якої звернулись ОСОБА_1 (за заповітом), ОСОБА_14 (за законом) та ОСОБА_12 (за законом).

За таких обставин, за наявності спадкоємця за заповітом ОСОБА_2, якодин із спадкоємців за законом, не мав та не має права на спадкування після смерті ОСОБА_13, померлого 04.12.2009 р.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що за наявності заповіту підстави для спадкування за законом відсутні. Апелянт наголошує, що ОСОБА_13 на випадок смерті залишив заповіт від 06.06.2000 р., за яким усе своє майно заповів ОСОБА_1. Вказаний заповіт є дійсним. Позивачем не наведено, а судом не встановлено підстав, визначених законом, за наявності яких правочин, в тому числі заповіт, можна вважати нікчемним. Відмова нотаріуса видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав внесення змін до прізвища спадкодавця після його смерті не є підставою для визнання недійсним (нікчемним) заповіту.

Також, судом першої інстанції не зясовано на підставі належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_5 належала саме ОСОБА_11, який помер 04.12.2009 року.

Крім того, судом залишено поза увагою, що до справи не було залучено усіх належних відповідачів по справі. Отже, порушено права іншого спадкоємця - ОСОБА_12,

На думку апелянта, позивачем взагалі застосовано невірний спосіб захисту.

Крім того, апелянт вказує, що необґрунтованою є відмова суду першої інстанції у застосуванні строку позовної давності, адже судом не наведено мотиви відхилення тих обставин, на які було здійснено посилання в такому клопотанні.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується доказами та не заперечується сторонами 04.12.2009 року помер двоюрідний брат позивача - ОСОБА_11. Після смерті ОСОБА_11 залишилося спадкове майно, до складу якого входить двокімнатна квартира АДРЕСА_6.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.07.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2012 року, позов задоволено у повному обсязі, за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру.

В період дії судового рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.07.2011 року були укладені правочини, які є предметом оспорювання у даній справі, зокрема: 20.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за №759.

12.09.2011року на підставі цього договору в «Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджує інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, надана Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області (т. 1, а. с. 106- 107).

15.02.2012року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за №67.

05.03.2012 року на підставі цього договору в «Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_4, що підтверджує інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, надана Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області (т. 1, а. с. 106- 107).

19.06.2012року між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 укладений договір іпотеки, який посвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, згідно якого в заставу ОСОБА_4 була передана квартира АДРЕСА_3.

Цього ж дня на підставі вищезазначеного договору в «Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано обтяження квартири, що підтверджує інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, надана Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області (т. 1, а. с. 104-105).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2012 року по справі №6-30481 св12 за результатами розгляду касаційної скарги позивача, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2012 року у цивільній справі №2-5856/2011, скасовані як незаконні та необґрунтовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а. с. 8-9).

11.06.2013року Дзержинським районним судом м. Харкова при новому розгляді справи прийняте заочне рішення про задоволення в повному обсязі позовної заяви ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2, ОСОБА_12 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

06.08.2013року Апеляційний суд Харківської області за результатами розгляду апеляційної скарги позивача прийняв рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 10).

13.11.2013року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №6-38000св13 касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 06.08.2013 року відхилена, рішення залишено без змін (т. 1, а. с. 11).

Приймаючи до уваги вищезазначені судові рішення, колегія суддів погоджується із висновком районного суду, про те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_7, як спадкове майно, надійшла у власність ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, оскільки рішення суду, згідно якого в КП «ХМБТІ» зареєстроване право приватної власності за останнім, скасовано судом вищої інстанції.

Апеляційні доводи в цій частині спростовуються матеріалами справи.

Главою 83 Цивільного кодексу України встановлено загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Так, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з частиною 1 статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до вимог пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Отже, висновок районного суду про визнання оспорюваних правочинів недійсними та анулювання їх реєстрації ґрунтується на законі та узгоджується із матеріалами справи.

Апеляційні доводи в цій частині є безпідставними.

Що стосується доводів апелянта про відсутність у позивача права на спадкування за законом при наявності не скасованого та невизнаного недійсним заповіту на іншу особу, судова колегія зважає на таке.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звертався до 10-ої ХДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Листом від 04.06.2011р. за вих. №1308/01-16 ОСОБА_1 було розяснено, що в актовий запис про смерть № 16492 від 05.12.2009 року після померлого 04.12.2009 р. ОСОБА_13 21.01.2011 р. внесено зміни в прізвище померлого з «Махлин» на «Махлін» і тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом видати неможливо, та запропоновано звернутися до суду.

В подальшому, рішення судів різних інстанцій, якими за ОСОБА_1 визнавалося таке право, скасовані судами вищих інстанцій.

В останнє, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 12 квітня 2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про визнання права спадкування за заповітом, відмовлено, оскільки юридичний факт належності заповіту у передбаченому законом порядку не встановлено.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, а відтак вищевказані обставини, у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Апеляційні доводи в цій частині судовою колегією не приймаються, як необґрунтовані.

Крім того, доводи апеляційної скарги стосовно незастосування районним судом строку позовної давності спростовується матеріалами справи, оскільки не містять заяви ОСОБА_1 про застосування такого строку, яке є обовязковим для вирішення судом такого питання.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, судова колегія виходить із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 при звернені до суду з апеляційною скаргою не було у повному обсязі сплачено судовий збір за її подання. Так, ОСОБА_1 сплатив на користь держави судовий збір у його сукупності в сумі 550 грн.

Виходячи із вимог ст. 88 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне додатково стягнути з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги на судове рішення у розмірі 267,96 грн., який не було сплачено останнім у повному обсязі.

Так, ОСОБА_2, 09.10.2014 року звернувся до суду першої інстанції з позовом, який містив вимогу майнового характеру, та виходячи із ціни позову 50 000 грн. судовий збір, станом на час звернення до суду з позовом, складав 500 грн.

У подальшому, 14.05.2015 року ОСОБА_2 уточнив позов та доповнив його вимогами немайнового характеру.

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 6 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VI), який діяв на той період часу, у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Тобто, за подання уточненого позову станом на 14.05.2015 року, який містив вимоги немайнового характеру, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Тобто, загальний розмір судового збору, з урахуванням уточнення та доповнення позову становив - 743,60 грн. (500 грн. + 243,60 грн.= 743,60 грн.), який ОСОБА_2 при звернені до суду не сплачував, оскільки на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI, звільнений від його сплати.

Відповідно до п. п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI, з відповідними змінами та доповненнями, за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Як свідчать матеріали справи, за цю вимогу апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 550 грн. (500 грн. *1,1+ 550 грн.).

Однак, у супереч вимог ч. 3 ст. 6 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», який діяв на час звернення позивача з уточненою позовною заявою, та п. п. 6 ч. 2 ст. 4 цього ж Закону, ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір у розмірі 267,96 грн. (243,60 грн. (позовні вимоги немайнового характеру)* 1,1 = 267,96 грн.), а тому питання про його стягнення підлягає вирішенню при ухваленні рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 267 (двісті шістдесят сім) гривень 96 копійки за подання апеляційної скарги.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: А.І. Овсяннікова

ОСОБА_15