22-ц/775/285/2017(м)
Категорія 53 Головуючий у 1-й інстанції Скрипниченко Т.І..
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

26 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно будівельне підприємство «Азовінтекс» про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та зобовязання повернути трудову книжку за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно будівельне підприємство «Азовінтекс» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 березня 2017 року,

В с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно будівельне підприємство «Азовінтекс» (далі - ТОВ «ПБП «Азовінтекс» або підприємство), в обґрунтування якого вказувала, що з відповідачем перебувала у трудових відносинах з липня 2005 року, а з 2013 року перебувала на посаді провідного інженера. 14 листопада 2016 року трудовий договір було розірвано на підставі ст. 38 КЗпП України, однак при звільненні відповідачем не видано позивачу трудову книжку та не проведено повний розрахунок, внаслідок чого вона позбавлена можливості влаштуватися на іншу роботу або звернутися до центру занятості для отримання допомоги як безробітна, чим і позбавлена коштів для існування.

На підставі викладеного просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 14 листопада 2016 року до дня фактичного отамання трудової книжки, зобовязати відповідача видати трудову книжку, оформлену належним чином.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_2 до ТОВ «ПБП «Азовінтекс» про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул та зобовязання повернути трудову книжку задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ПБП «Азовінтекс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10870,60 грн. з утриманням ТОВ «ПБП «Азовінтекс» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та судовий збір у сумі 551,20 грн.

Стягнуто з ТОВ «ПБП «Азовінтекс» на користь держави судовий збір у сумі 898,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ТОВ «ПБП «Азовінтекс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зокрема зазначало, що згідно наказу № 118-к від 14 листопада 2016 року позивач була звільнена 14 листопада 2016 року, але у вказаний день, покинув о 14 годині Транспортну дільницю підприємствав, де було її робоче місце (розташована за однією адресою), до відділу кадрів, розташованого в офісі за іншою адресою, не зявилась. Про це був складений акт від 14 листопада 2016 року. Того ж дня позивачу було відправлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. При цьому, позивач не заперечувала, що отримувала зазначений лист, однак не зявилась до відділу кадрів підприємства та не надала згоди на надіслання трудової книжки за її адресою, чим позбавило відповідача можливості видати належну позивачці трудову книжку.

Суд дійшов необґрунтованого висновку щодо знаходження ОСОБА_2 у відділі кадрів та можливості підприємства видати позивачу трудову книжку у день її звільнення при ознайомленні останньої з наказом по загальногосподарській діяльності.

Суд дійшов хибного висновку щодо прийняття у якості доказів ствердження позивача, що у день звільнення 14 листопада 2016 року вона після закінчення її робочого часу о 16-00 год. прибула до відділу кадрів, оскільки зазначені відомості спростовуються відомостями з реєстрації переміщень працівників відповідача, відповідно до яких ОСОБА_2 вибула з Транспортної дільниці о 14-00 год. 14 листопада 2016 року, однак до Головного офісу підприємства не зявлялась.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу відповідача, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, заперечення позивача, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Але рішення суду не повністю відповідає зазначеним нормам.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач працювала у ТОВ «ПБП «Азовінтекс» на посаді провідного інженера транспортної дільниці та відповідно до наказу №118-к від 14 листопада 2016 року її було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.18).

Згідно наказу № 23-0 від 09 листопада 2016 року ОСОБА_2 зобовязано в строк до 11 листопада 2016 року передати відомості по залишках ГСМ, документи по обліку ГСМ, статистичну звітність та інше членам комісії та комісії надати в строк до 16 листопада 2016 року акт про передачу облікових даних на затвердження. З наказом позивач ОСОБА_2 ознайомлена 14 листопада 2016 року (а.с.21).

Відповідно до книги обліку трудових книжок позивач отримала трудову книжку від відповідача 15 лютого 2017 року, про що пояснила в суді представник відповідача та не заперечувала позивач (а.с.40 43).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що саме на працедавця покладено обовязок видати трудову книжку, однак у даному випадку перешкод для цього судом не встановлено, оскільки позивач перебувала у відділі кадрів 14 листопада 2016 року, тобто у день звільнення, та відповідач мав можливість видати трудову книжку позивачу. Кількість днів затримки видачі трудової книжки за пятиденним робочим тижнем з 15 листопада 2016 року по 15 лютого 2017 року становить 65 робочих днів, та з урахування розміру середньої заробітної плати 167 грн. 24 коп., розмір середньоденної заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 10870 грн. 60 коп..

Але з висновком суду щодо кількості днів затримки відповідачем видачі трудової книжки та розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки погодитися не можна.

Згідно положень ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За положеннями п.4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29 липня 1993 року при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Вимушений прогул час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у звязку із затримкою трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню.

Як пояснила в апеляційному суді позивач, після звільнення з ТОВ «ПБП «Азовінтекс» вона в грудні 2016 року, без надання трудової книжки, була працевлаштована в Комунальне підприємство «ОСОБА_4 культури» де працює по сей час. Із зазначеного часу їй виплачують заробітну плату, а запис до трудової книжки було внесено після отримання її у відповідача .

Пояснення позивача щодо працевлаштування на інше підприємство до часу видачі відповідачем трудової книжки підтверджуються наданими в апеляційному суді копією трудової книжки ОСОБА_2 та довідкою про доходи, з яких вбачається, що остання 28 листопада 2016 року прийнята на роботу в Комунальне підприємство «ОСОБА_4 культури» і з зазначеного часу отримує заробітну плату (а.с. 82 - 83).

Отже, вимушений прогул позивача внаслідок затримки видачі трудової книжки становить з 15 листопада 2016 року по 27 листопада, оскільки 14 листопада 2016 року був останній робочий у відповідача та за цей час їй нарахована заробітна плата, а з 28 листопада вона працює в іншій установі.

За пятиденним робочим тижнем, за вказаний вище період, кількість днів вимушеного прогулу становить 9 робочих днів.

На наведене вище суд першої інстанції не звернув уваги, помилково визначив період часу вимушеного прогулу у позивача з 15 листопада 2016 року по 15 лютого 2017 року, та дійшов неправильного висновку, що кількість днів затримки видачі трудової книжки становить 66 робочих днів, стягнув при цьому середній заробіток за 65 робочих.

Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, розрахований ТОВ «ПБП «Азовінтекс» відповідно до Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, становить 167 грн. 24 коп., а кількість днів вимушеного прогулу 9 робочих днів, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, становить 1505 грн. 16 коп. ( 167,24 грн. х 9 днів =1505,16 грн.).

Зазначена сума визначена без відрахування податків та обовязкових платежів, які підлягають відрахуванню підприємством при їх виплаті.

З огляду на наведене вище, рішення суду підлягає зміні, та стягненню з ТОВ «ПБП «Азовінтекс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу 1505 грн. 16 коп.. з відрахуванням підприємством з цієї суми податки та обовязкові платежі при виплаті.

До заперечень відповідача стосовно неприбуття позивача 14 листопада 2016 року до відділу кадрів та ухилення останньої від отримання трудової книжки, слід віднестися критично, оскільки як судом першої інстанції так і під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що позивач в день звільнення 14 листопада 2016 року прибула до відділу кадрів, працівник якого (Лисенко) здійснив їй відмітку у довідці щодо незданих товарно - матеріальних і інших цінностей (а.с.84). ОСОБА_2 того, як вбачається із зазначеної довідки, позивач 18 листопада 2016 року також прибула до відділу кадрів і повертала перепуску.

Разом з тим, відповідач не виконав свій обовязок щодо видачі позивачу в день звільнення трудову книжку.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги відносно невиконання позивачем ОСОБА_5 внутрішнього трудового розпорядку щодо обовязку отримати у відділі кадрів підприємства належним чином оформлену трудову книжку. Доказів відмови від отримання трудової книжки відповідачем матеріали справи не містять.

Безпідставно відповідач, на підтвердження своїх доводів щодо неприбуття ОСОБА_2 в день звільнення 14 листопада 2016 року до відділу кадрів та ухилення останньою від отримання трудової книжки, посилається на відомості з прохідної (а.с.64-65), оскільки судом достовірно встановлено, що позивач 14 листопада 2016 року входила до офісу підприємства, в якому розташований відділ кадрів, але системою пропуску зазначені обставини не зафіксовані.

Обгрунтовуючи рішення суд першої інстанції послався на те, що позивач 14.11.2016 року ознайомилася у відділі кадрів з наказом про передачу матеріальних цінностей № 23-0 від 09 листопада 2016 року, але це не вплинуло на правильність рішення суду.

Відповідно до підпункту 1 п.1 ч.2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на час звернення позивачем до суду з позовом, ставка судового збору з позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати позивач була звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 5 зазначеного Закону.

З огляду на наведені норми Закону, положення ст. 88 ЦПК України та розмір мінімальної заробітної плати 1378 грн., встановлений на 01 січня 2016 року, у звязку із задоволенням вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з ТОВ «ПБП «Азовінтекс» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір 551 грн. 20 коп. (1378 грн. х 0,4 = 551,20 грн.). За таких обставин рішення суду в частині стягнення з відповідача судового збору в дохід держави також підлягає зміні.

Позивач при зверненні з вимогами про зобовязання видати належним чином оформлену трудову книжку сплатила судовий збір 551 грн. 20 коп. (а.с.7).

Позивач в цій частині не підтримала свої вимоги у звязку із задоволенням їх відповідачем в добровільному порядку, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень ч.1 ст.89 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суд в цій частині дійшов правильного висновку.

Переглядаючи справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно будівельне підприємство «Азовінтекс» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 березня 2017 року в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно будівельне підприємство «Азовінтекс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за вимушеній прогул 1505 (одну тисячу пятсот пять) гривень 16 копійок з утриманням Товариством з обмеженою відповідальністю «Проектно будівельне підприємство «Азовінтекс» з цієї суми передбачених законом податків і обовязкових платежів при виплаті, у відшкодування витрат по оплаті судового збору 551 гривню 20 копійок та в дохід держави судовий збір 551 гривню 20 копійок.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: С.А.Зайцева

ОСОБА_6