СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/329/17
Провадження №2/547/228/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання Т.В.Зінченко,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Веселоподільської сільської ради Семенівського району Полтавської області про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач звернулася із зазначеним позовом до суду, яким просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1. Позов обґрунтовано тривалим, відкритим, безперервним володінням і користуванням вказаною квартирою із 1986 року, неможливістю її приватизувати через відсутність у органі місцевого самоврядування органу приватизації. Не може зареєструвати своє право власності через не підтвердження факту набуття речових прав на нерухоме майно.

Позивач позов підтримала, пояснила, що спірну квартиру отримав у 1986 році її чоловік, працюючи на відгодовувальному комплексі, чоловік помер 6 років тому. З того моменту вона також поживала і зараз проживає у квартирі, має там зареєстроване місце проживання, платила і платить комунальні послуги за користування квартирою.

Представник позивача позов підтримав, пояснив, що у 2000 році припинив існувати відгодовувальний комплекс, від якого позивач і її чоловік отримали квартиру. Усі жителі будинку користуються квартирами без правовстановлюючих документів. Сільська рада не приймала рішень щодо безхазяйності майна, немає у своєму складі органу приватизації. Позивач добросовісно і відкрито володіє квартирою. Не може її приватизувати.

Відповідач представника у судове засідання не направив, звернувся із завою про розгляд справи за відсутності свого представника, не заперечував проти задоволення позову.

Ураховуючи зазначені обставини суд відповідно до ст.ст. 158, 169 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до паспорта громадянина України позивач має зареєстроване місце проживання з 04.06.1981 у с. Веселий Поділ Семенівського району Полтавської області.

Довідкою відповідача від 15.12.2016 № 1103 стверджено, що позивач проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до витягу з погосподарської книги відповідача від 15.12.2016 спірна квартира має номер погосподарського обліку 0564-1.

Згідно довідок відповідача від 03.12.2015, 17.02.2017, 15.12.2016 позивач проживає у спірній квартирі з 04.06.1981, свідоцтво про право власності на квартиру не видавалося, квартира не рахується на балансовому обліку відповідача, орган приватизації у відповідача відсутній, право на приватизацію позивач не використала.

Паспорт позивача не мітить відмітки про використання права на приватизацію житла.

КУ "Реєстраційна служба" листом від 03.03.2017 вказала позивачеві, що надані нею для реєстрації права власності документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Згідно ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі. Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦК України об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зі змісту ст.344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку, при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність добросовісність має враховуватися саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння має місце тоді, коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Аналогічні роз'яснення містить п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно якого, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У справі встановлено, що у спірну квартиру позивач та його представник вселилися у 1981 році, там отримали прописку. За чинними на той час положеннями ЖК УРСР підставою для вселення був, зокрема, ордер на жиле приміщення.

Відтак, позивач правомірно, поза розумним сумнівом, вселилася у спірну квартиру на підставі відповідного ордеру про надання житлового приміщення, який, відповідно до ст. 58 ЖК УРСР є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відтоді ним користується.

Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Порядок приватизації житла визначено Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", що також є свідченням особливого встановленого законодавцем переходу права власності на житло від держави (громад) до громадян квартиронаймачів.

Частиною 3 статті 4 ЖК України передбачено, що до житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям.

Суд наголошує, що вселення позивача у спірну квартиру було правомірним, відтак ознаки набувальної давності, на які вказано у ст. 344 ЦК України та п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", - відсутні.

Суд не може підмінити своїм рішенням рішення нествореного органу приватизації.

Не заперечення відповідача проти позову суперечить закону.

Відтак позов задоволенню не підлягає за безпідставністю через відсутність достатніх правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 223, 228, 291, 292, 294, 296 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Полтавської області через Семенівський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Ф.Харченко