Провадження № 2/520/2596/17
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого-судді Прохорова П.А.,
при секретарі Цвігун А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Київського ВДВС міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту, -
Позивачі звернулись до суду з наведеним позовом, у якому посилаючись на обставини спадкування ними майна померлої 11.04.2015 року ОСОБА_4, та на наявність обтяжень щодо приналежного їй майна, яке перешкоджає позивачам у отриманні належних правовстановлюючих документів до нього, просили суд ухвалити рішення, яким звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного постановою Першого відділу ДВС Київського РУЮ м. Одеси від 20.10.2004 року, запис про обтяження 1466491.
В судове засідання учасники справи не зявились, про час та місце його розгляду повідомлені належним чином.
Представник позивача звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Представник відповідача надав до канцелярії суду заву, якою підтвердив викладені у позові обставини, щодо обтяження квартири АДРЕСА_1, про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, пояснень щодо суті позовних вимог не надав.
З такого суд, зважаючи на те, що неявка представника відповідача є повторною, та що від відповідача жодних пояснень по суті позов не надходило, зясувати його позицію неможливо, ухвалив постановити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.ст. 169, 224 ЦПК України.
На підставі викладеного, дослідивши надані суду письмові пояснення та долучені до матеріалів справи докази, суд вказує наступне.
Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.
Звертаючись до суду за захистом свого права позивачі визначають предмет та підстави позову самостійно.
Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.
Так, вбачається, що 11.04.2015 року ОСОБА_4, яка за наданими суду відомостями є матірю позивачів, померла, актовий запис № 4166 від 14.04.2015 року, вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_3 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.
08.10.2015 року позивачі звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4,у звязку з чим державним нотаріусом була заведена спадкова справа № 933/2015, що випливає з витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі, копія якого долучена до матеріалів справи.
За матеріалами справи вбачається, що позивачі є єдиними спадкоємцями першої черги спадкування до майна померлої 11.04.2015 року, оскільки її чоловік, ОСОБА_5, помер 03.05.2007 року, а інших дітей у померлої не було.
Разом з тим належним чином оформити спадщину позивачі не змогли, оскільки на спірну квартиру постановою державного виконавця Першого відділу ДВС РУЮ Київського району м. Одеси від 20.10.2004 року. Вказане підтверджується зокрема інформаційною довідкою №74940090, від 06.12.2016 року, що долучена до матеріалів справи.
З метою позасудового врегулювання ситуації, що склалась до майна померлої ОСОБА_4, позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського ВДВС міста ОСОБА_3 з відповідною вимогою про скасування обтяження зазначеної квартири, однак йому було надано відповідь про те, що виконавче провадження, в рамках якого було накладено спірне обтяження вважається закінченим, а його матеріали знищено у звязку з закінченням терміну зберігання.
У звязку з викладеними обставинами суд вказує на наступне.
Згідно положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а можливими спадкоємцями за законом визначено фізичних осіб, які є живими на час відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).
При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Право на спадкування, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкування за законом відбувається у порядку черговості, при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
При цьому незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України)
Таким чином суд доходить висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що у контексті справи виявляються у перешкоджанні зазначеними обтяженнями у внесенні змін до відповідних державних реєстрів щодо титульного власника нерухомого майна.
Одночасно з тим, відповідно до положень ст. 60 Закону України «про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Таким чином суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення у повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати.
З викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 169, 208, 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 41 Конституції України, ст. 16, 391, 1216, 1220, 1222, 1258, 1268-1270, 1297, ЦК України, -
Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Київського ВДВС міста ОСОБА_3 територіального управління юстиції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту, - задовольнити.
Звільнити квартиру АДРЕСА_1 з-під арешту, накладеного постановою Першого відділу ДВС Київського РУЮ м. Одеси від 20.10.2004 року, запис про обтяження 1466491.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя П. А. Прохоров