Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - відділ державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про стягнення коштів за договором банківського рахунку, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вказаним позовом, в якому просили стягнути із публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») на їхню користь 7065,25 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на момент подання позову становило 111 375 грн 03 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі отримали у спадок 13 529,39 доларів США.

З метою отримання зазначених коштів, 13 січня 2004 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття рахунку в іноземній валюті, за умовами якого банк повинен був повернути кошти за першою вимогою клієнта.

13 січня 2004 року за заявою ОСОБА_3 на вказаний рахунок були зараховані кошти в сумі 13 529,39 доларів США,

16 січня 2004 року ОСОБА_3 отримав частину від вищевказаної суми, а саме: 7 600 доларів США, а у виплаті решти коштів - 5 934,39 доларів США, було відмовлено з посиланням на те, що постановою начальника відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції про арешт коштів від 14 січня 2004 року на ці кошти було накладено арешт, і в подальшому ці кошти були списані з рахунку ОСОБА_3 та перераховані на спеціальний рахунок.

Позивачі вказують, що банк, не приймаючи до уваги те, що ухвалою господарського суду Львівської області від 11 березня 2008 року у справі № 1/184 вищевказану постанову державного виконавця було скасовано, недодані кошти не повернув, у зв'язку з чим, останні вважають дії банку незаконними та просять стягнути суму неповернутих коштів в розмірі 5900 доларів США, а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1 165,25 доларів США.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2016 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2015 року скасовано в частині залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто із ПАТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_3 7 065,25 доларів США. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Ощадбанк», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення заявлених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовних вимог, суд першої інстанції виходив із правомірності дій банку щодо списання коштів із спеціального рахунку та перерахування на рахунок стягувача, що унеможливило повернення спірних коштів на рахунок позивача, при цьому банк діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про банки і банківську діяльність», а також Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України за № 135 від 29 березня 2001 року, що діяли на момент списання коштів, у відповідності до постанови державного виконавця про арешт коштів боржника та на підставі платіжної вимоги державного виконавця щодо стягнення спірних коштів.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи в частині нове рішення у справі, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково, оскільки у банку не було правових підстав для списання спірних коштів, а посилання банку на платіжну вимогу державної виконавчої служби відповідачем не доведено.

Однак, із такими висновками суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитись не можна, виходячи з наступного.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи (ст. 309 ЦПК України).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 13 січня 2004 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про відкриття фізичній особі поточного рахунку у іноземній валюті, за умовами якого вкладник вносить, а банк приймає на поточний рахунок для обліку коштів за вкладом до запитання і здійснює операції по ньому у відповідності до нормативних актів Національного банку України. Того ж дня на поточний рахунок ОСОБА_3 зараховано грошовий вклад в розмірі 13 529,39 доларів США під 0,5 % річних, про що видано ощадну книжку (а.с.10, 23, 179).

14 січня 2004 року начальником відділу ДВС Сокальського РУЮ винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_3, на загальну суму 31 155 грн 15 коп., у зв'язку з примусовим виконанням наказу арбітражного суду Львівської області від 22 червня 1999 року № 1/184 про стягнення з ПМП «Інтеграл» на користь Сокальського відділення № 6333 Державного ощадного банку України заборгованості у розмірі 29 763 грн (а.с. 11).

16 січня 2004 року ОСОБА_3 зняв 7 600 доларів США зі свого рахунку, при цьому у виплаті решти суми банк відмовив у зв'язку із накладенням арешту на цю суму згідно постанови державного виконавця від 14 січня 2004 року.

20 січня 2004 року на підставі зазначеної вище постанови державного виконавця про арешт коштів боржника ПАТ «Державний ощадний банк України» списав 5 900 доларів США з рахунку позивача та зарезервував ці кошти на спеціальному рахунку. Враховуючи, що рахунок був відкритий в іноземній валюті, а за виконавчим провадженням, згідно платіжної вимоги виконавця на списання коштів з рахунку, необхідно було стягнути суму в гривнях банк продав 5 900 доларів США через міжбанківську валютну біржу, а отримані кошти в гривневій валюті в розмірі 31 155 грн 15 коп. перерахував на рахунок вказаний у платіжній вимозі, а саме на рахунок Сокальського районного управління юстиції. Разом з цим, вказана платіжна вимога не збереглась, про що надано акт № 18 від 04 січня 2010 року про виділення до знищення архівних документів, які не підлягають подальшому зберіганню.

11 березня 2008 року ухвалою Господарського суду Львівської області постанова про арешт коштів боржника від 14 січня 2004 року була скасована.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на встановлені обставини у рішенні апеляційного суду від 24 грудня 2009 року, яке залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 18 червня 2010 року, у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ВАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору банківського вкладу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які в силу ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення, зокрема з вказаних судових рішень вбачається, що ОСОБА_3 є засновником ПМП «Інтеграл», яке було стороною виконавчого провадження з примусового виконання наказу арбітражного суду Львівської області від 22 червня 1999 року № 1/184, у зв'язку з чим 14 січня 2004 року постановою начальника ВДВС Сокальського РУЮ було накладено арешт на спірні кошти.

Таким чином, необґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що в матеріалах справи немає доказів того, що станом на час списання банком спірних коштів ОСОБА_3 був власником ПМП «Інтеграл».

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд не прийняв до уваги те, що відповідачем до прийняття рішення було заявлено про застосування позовної давності.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 4, 5 ст. 267 ЦК України).

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. При цьому у разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Суд апеляційної інстанції не вирішив питання про наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, про що було заявлено стороною у спорі, і взагалі не застосував положення ст. 267 ЦК України при вирішенні справи, за таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції при перегляді справи, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись статтями 333, 335, 338, 342, 343 - 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2016 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська