Справа №478/2040/15-ц 22.02.2017 22.02.2017 22.02.2017
Справа № 478/2040/15-ц Головуюча в першій інстанції Сябренко І.П.
Провадження № 22ц/784/12/17 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача Остапчук Л.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Агроальянс»

(далі - ТОВ «Агроальянс»)

про визнання додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок недійсними,

ВСТАНОВИЛА:

23 грудня 2015 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агроальянс» про визнання додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок недійсними.

Позивачка зазначала, що на підставі державних актів серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 від 27 січня 2009 року про право власності на земельні ділянки, вона є власником земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 2,08 га та 4,58 га відповідно, що розташовані на території Казанківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. 20 травня 2010 року між нею та відповідачем було укладено два окремі договори оренди вказаних земельних ділянок НОМЕР_3 та НОМЕР_4, які перебували у користуванні відповідача протягом п'яти років. Оскільки строк дії вказаних договорів оренди скінчився 20 травня 2015 року, вона мала намір передати належні їй на праві власності земельні ділянки в користування своєму онуку ОСОБА_3 (третя особа).

27 серпня 2015 року вона направила на адресу відповідача заяву про відсутність намірів продовжувати договір оренди землі. Крім того, 21 липня 2015 року реалізуючи намір на передачу в користування вищезазначених земельних ділянок ОСОБА_3, вона уповноважила останнього на вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що було складено довіреність. Проте, 05 жовтня 2015 року вона дізналася, що відповідачем зареєстровані додаткові угоди до договору оренди землі, відповідно до яких строк дії договорів продовжено до 31 грудня 2025 року.

Посилаючись на те, що вона не мала наміру укладати додаткові угоди, не підписувала їх, позивачка просила визнати додаткові угоди до договорів оренди землі недійсними на підставі ст. 215 ЦК України.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 27 травня 2016 року за клопотанням представника позивачки призначена судово-почеркознавча експертиза та провадження по справі було зупинено (а.с. 180).

Ухвалою вищезазначеної колегії суддів від 15 липня 2016 року було відновлено провадження у справі для розгляду клопотання експерта про надання додаткових експериментальних та вільних зразків почерку і підпису ОСОБА_6 та призначено судове засідання на 02 серпня 2016 року (а.с. 195).

25 липня 2016 року від експерта надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи за відсутністю необхідної кількості експериментальних та вільних зразків почерку і підпису ОСОБА_6 (а.с. 198).

02 серпня 2016 року в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3, який є третьою особою по справі та представником позивачки за довіреністю (а.с. 176), повідомив про смерть позивачки ОСОБА_6, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 212).

Ухвалою колегією суддів від 02 серпня 2016 року провадження у справі було зупинено до вирішення питання про правонаступництво після смерті ОСОБА_6 (а.с. 215).

Ухвалою цього ж суду від 01 лютого 2017 року провадження у справі відновлено та залучені до участі у справі в якості позивача правонаступника ОСОБА_3 (а.с. 238).

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга в межах її доводів не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов висновку, що позивачка не надала доказів того, що не підписувала додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, оскільки з цього приводу не було проведено відповідної експертизи, оскільки позивачем не надано експерту документів з вільними зразками підписів останньої, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку із недоведеністю позивачем його позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_6 підставі державних актів серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 від 27 січня 2009 року належить право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,08 га та 4,58 га відповідно, що розташовані на території Казанківської сільської ради Казанківського району Миколаївської області (а.с. 10, 11).

20 травня 2010 року між ОСОБА_6 (орендодавець) та ТОВ «Агроальянс» було укладено договори оренди НОМЕР_3 та НОМЕР_4 належних позивачеві земельних ділянок строком на п'ять років. Державна реєстрація договорів здійснена 29 жовтня 2010 року (а.с. 12-13, 14-15).

21 липня 2015 року приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корж М.В. складено довіреність, згідно якої ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_3 на вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на належні їй земельні ділянки та з питань укладання договорів оренди та реєстрації права оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначених земельних ділянок (а.с. 21).

27 серпня 2015 року ОСОБА_3 письмово повідомив відповідача про недопущення з боку останнього будь-яких дій, пов'язаних з подальшим використанням земельних ділянок, у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди (а.с. 33-34).

В подальшому, а саме 25 вересня 2015 року, ОСОБА_3 повторно письмово повідомив відповідача про недопущення з боку останнього будь-яких дій, пов'язаних з подальшим використанням земельних ділянок, у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди (а.с. 35-36).

Але, згідно п. 8 договору оренди землі від 20 травня 2010 року, договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору, то за відсутністю письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він підлягає поновленню, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди. Якщо орендодавець не має наміру поновлювати договір оренди він повинен письмово повідомити орендаря за шість місяців до закінчення дії договору оренди (а.с. 12).

Строк дії договору оренди закінчився 20 травня 2015 року, проте, в місячний строк після закінчення його дії, а саме до 20 червня 2015 року, позивач до орендаря не звернувся. Також, не повідомив орендаря за шість місяців до закінчення строку його дії.

Навпаки, 12 січня 2015 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Агроальянс» укладено додаткові угоди до договорів оренди землі НОМЕР_3 та НОМЕР_4, за умовами яких строк дії договорів визначено до 31 грудня 2025 року (а.с. 16-17, 18-19).

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 27 січня 2016 року заяву представника ОСОБА_6 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено по вказаній справі судово-почеркознавчу експертизу (а.с. 89-90).

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області в задоволенні клопотання експерта Миколаївського відділення Одеського НДІ експертиз про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи відмовлено, у зв'язку з ненаданням позивачкою на вимогу експерта вільних зразків її підпису та почерку (а.с. 105).

Тому, 29 березня 2016 року справа була повернута до суду з повідомлення експерта про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 108-109).

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції 27 травня 2016 року клопотання представника ОСОБА_6 про призначення судової почеркознавчої експертизи також задоволено, так як останній зобов'язався надати додаткові вільні та експериментальні зразки почерку (підпису) позивачки (а.с. 172, 180).

Проте, зазначені зразки почерку та підпису ОСОБА_6 надані не були, а ІНФОРМАЦІЯ_1 остання померла (а.с. 212).

За відсутністю достатньої кількості експериментальних та вільних зразків почерку і підпису ОСОБА_6, 18 липня 2016 року надійшло повідомлення судового експерта сектору технічних досліджень документів та почерку криміналістичних видів досліджень Миколаївського НДЕКЦ МВС України Гриньків А.А. щодо неможливості проведення почеркознавчої експертизи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 22 лютого 2017 року, ОСОБА_3, який притягнутий до участі у справі в якості позивача, як правонаступник, клопотання щодо призначення судової почеркознавчої експертизи не заявив.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, пославшись на те, що додаткові угоди до договорів оренди земельних ділянок ОСОБА_6 не підписувала, позивач зобов'язаний довести те, що підпис в спірних додаткових угодах до договорів оренди земельних ділянок не належить їй.

При цьому в ч. 2 ст. 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду у таких справах не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Зазначене положення закону роз'яснено судам також і в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведено відповідними засобами доказування те, що спірні додаткові угоди від 12 січня 2015 року до договору оренди землі від 20 травня 2010 року нею не підписувалися, а тому позов задоволенню не підлягає.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з листопада 2014 року по березень 2015 року ОСОБА_6 проживала за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою голови квартального комітету (а.с. 117), а тому не мала змоги в січні 2015 року підписати додаткові угоди до договору оренди землі, не заслуговують на увагу, так як не спростовують факт приїзду ОСОБА_6 в смт. Казанка тимчасово.

Представник відповідача наполягала в суді апеляційної інстанції на тому, що ОСОБА_6 в зазначений період декілька разів приїжджала в смт. Казанка, та тоді і були укладені з нею спірні додаткові угоди. Позивач проти цього в судовому засіданні апеляційної інстанції своїх заперечень не надав.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на невідповідність кадастрових номерів земельних ділянок, зазначених в додаткових угодах до договору оренди землі, дійсності, так як це не є предметом розгляду даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.

Безпідставними є посилання представника відповідача в суді апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем по справі, так як на час смерті ОСОБА_6 з нею в смт. Казанка проживали інші особи, а тому, існують ще спадкоємці.

Так, з копії спадкової справи вбачається, що 23 липня 2011 року ОСОБА_6 склала заповіт на все майно, яке належало їй на праві власності, та заповіла його ОСОБА_3 (а.с. 227). Останній звернувся з заявою про прийняття спадщини до першої Криворізької державної нотаріальної контори у строки встановлені законом (а.с. 222).

Цивільний кодекс України передбачає дві підстави спадкування: спадкування за заповітом та спадкування за законом. Пріоритетне право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті.

Таким чином, на даний час, ОСОБА_3 є спадкоємцем, який прийняв спадщину, а тому до нього перейшли всі права та обов'язки спадкодавця.

Обов'язок спадкоємця щодо отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ст. 1297 ЦК України) та реєстрація права на спадщину (ст. 182 ЦК України) ОСОБА_3 не втрачений, так як вказане свідоцтво видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ст. 1298 ЦК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Т.С. Довжук

Судді: В.В. Коломієць

С.Ю. Колосовський