Справа № 175/3788/15-ц
Провадження № 2/175/1799/16
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

15 травня 2017 року смт. Слобожанське
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Реброва С.О.,
за участю: секретаря Пренко А.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Логвінова В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вона зазначила, що 10 квітня 2015 року ОСОБА_3 , перебуваючи на території блокпосту 3 36 сектору «С», розташованого в смт. Врубівка Попаснянського району Луганської області, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, почав демонструвати заміну магазинів до автомату. Не переконавшись, що зброя знаходиться на запобіжнику, він здійснив дотик до спускового гачка, внаслідок чого пролунало два постріли в сторону солдата ОСОБА_4 , від яких останній помер на місці події. Вироком Попаснянського районного суду Луганської області ОСОБА_3 засуджено до позбавлення волі на строк 3 роки за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України, дружину загиблого позивача ОСОБА_2 визнано потерпілою. Виходячи з характеру скоєного злочину, глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей, яких вони зазнали внаслідок смерті ОСОБА_4 , позивач просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України на її користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на відсутність вини у відповідача у заподіянні шкоди позивачу, оскільки вироком суду винним у скоєнні злочину, внаслідок якого було заподіяно шкоду, було визнано ОСОБА_3 , який залучений до справи у якості співвідповідача.
Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив та жодних заяв щодо відкладення розгляду справи не надавав, тому вважаю за можливе провести розгляд справи без його участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.
Встановлено, що 10 квітня 2015 року, приблизно о 16 годині 40 хвилин, ОСОБА_3 , перебуваючи на території блокпосту 3 36 сектору «С», розташованого в населеному пункті Врубівка Попаснянського району Луганської області, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, всупереч вимог ст.ст. 11, 16, 37, 49, 127, 128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не маючи на меті спричинення тілесних ушкоджень, грубо порушуючи правила поводження зі зброєю та вищевказані норми діючого законодавства України, почав демонструвати товаришам по службі заміну магазинів до автомату. При цьому не переконавшись, що зброя знаходиться на запобіжнику, він здійснив дотик до спускового гачка, внаслідок чого пролунало два постріли в сторону солдата ОСОБА_4 , від яких останній помер на місці події.
Вищезазначені обставини встановлено вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 16 липня 2015 року, яким ОСОБА_3 засуджено до позбавлення волі на строк 3 роки за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.414 КК України, дружину загиблого ОСОБА_2 визнано потерпілою.
Крім того, на вимогу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою суду від 20 грудня 2016 року ОСОБА_3 було залучено у якості співвідповідача.
Так, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року №9 Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.ст.55,56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте безпосередньо застосовувати вказані норми Конституції України як норми прямої дії підстав немає з огляду на те, що з їх змісту випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, який би визначав поняття моральної шкоди та підстави її відшкодування.

Норми ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачають можливість відшкодування військовослужбовцям моральної і матеріальної шкоди, але не встановлюють підстави для задоволення такої вимоги.

Таким чином правовими нормами, які слід безпосередньо застосовувати до даних правовідносин, є положення цивільного законодавства України, зокрема ст.23 ЦК України.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Як зазначено в п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Законом України «Про Збройні Сили України» в ст.12 передбачено, що підготовка Збройних Сил України до виконання покладених на них Конституцією України завдань, організація та забезпечення їх виконання, підтримання на належному рівні бойової і мобілізаційної готовності та боєздатності, виховна робота, збереження життя і здоров`я особового складу, забезпечення законності та військової дисципліни у Збройних Силах України здійснюються органами військового управління, командирами і начальниками всіх рівнів відповідно до вимог Конституції України та законів України, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері оборони.

Згідно з ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Враховуючи вимоги розумності і справедливості, душевні страждання позивача у зв`язку з втратою чоловіка, неможливість відновлення попереднього стану, що існував до смерті ОСОБА_4 , а також наявність вини відповідача на підставі ст. 1172 Цивільного кодексу України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Також, положення ст. 1172 ЦК України (якими визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків) стосується відшкодуванню як майнової так і моральної (немайнової) шкоди.
Разом з тим, відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП ( 322-08 ), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.
Таким чином, посилання представника військової частини на відсутність вини у заподіянні шкоди ОСОБА_2 та неможливість застосування ст.1172 ЦК України до вказаних правовідносин, суд вважає безпідставними, оскільки засуджений ОСОБА_3 проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині, що встановлено вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 16 липня 2015 року, тому наявні обґрунтовані та законні підстави для відшкодування моральної шкоди, у тому числі саме з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України .
Крім того, частинами 2 та 5 ст.1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги вимоги і зауваження викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог, тому задовольняє їх та вважає за доцільне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки суму завданої їй моральної шкоди.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів на користь Держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 640,00 грн.

На підставі вищезазначеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 23, 1168, 1172 ЦК України, ст.ст. 10-11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, -
У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди задовольнити.
Стягнути солідарно з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Держави суму судового збору у розмірі 320,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Держави суму судового збору у розмірі 320,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О. Ребров