АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Панченка М.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 8 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про встановлення нікчемності кредитного договору,

Унікальний №755/1709/16-ц
№ апеляційного провадження: №22-ц/796/2761/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у січні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення нікчемності кредитного договору № 50005686, укладеного з відповідачем 15 серпня 2012 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що перед укладенням договору, відповідач йому повідомив, що сукупна вартість кредиту строком на 60 місяців на придбання автотранспортного засобу бажаної марки та моделі за умови сплати позивачем 25 % його вартості не перевищить 172 000грн., тому 15 серпня 2012р. він уклав з відповідачем кредитний договір №50005686, за яким йому мав бути наданий кредит у розмірі 104 558грн. 18коп. під 9,9 % річних на 60 місяців, в подальшому строк кредитування було продовжено до 84 місяців.

Позивач посилався на те, що в період з 5 вересня 2012р. по 6 березня 2015р. відповідач надсилав рахунки-фактури суми в погашення кредиту та додаткового кредиту, які відповідали підготовленому та узгодженому сторонами графіку погашення кредиту та курсу долара США до гривні визначеному у спірному кредитному договорі 8,11 грн./дол. США, а з лютого 2014 року стали надходити рахунки-фактури з сумами, що систематично збільшувались.

Позивач вказував, що з метою дострокового повернення кредиту він звернувся до відповідача за наданням розрахунку заборгованості за кредитом та отримав розрахунок заборгованості станом на 3 березня 2015р., згідно якого його заборгованість по сумі кредиту становила 203 273грн. 56 коп. Також значно зріс розмір процентів, що свідчить про те, що суми, які були розраховані відповідачем у графіках погашення кредиту, не відповідали фактично нарахованим, у зв'язку з умисним порушенням відповідачем законодавства про захист прав споживачів, що також виразилось у ненаданні у письмовій формі достовірної інформації про сукупну вартість кредиту і свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача, а у відповідності до ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для недійсності правочину.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 грудня 2016 року у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду

- 2 -

скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити нікчемність кредитного договору № 50005686 від 15 серпня 2012р.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи

та наданим доказам, так як висновком судово-економічної експертизи підтверджено, що реальна сукупна вартість кредиту не відповідає інформації, викладеній у кредитному договорі.

Також представник позивача вважає, що суд ототожнив різні за своєю правовою природою поняття «орієнтовної сукупної вартості кредиту» та «детального розпису сукупної вартості», та помилково послався на п. 1.3.1 загальних умов кредитування, як на підставу зміни фактичної сукупної вартості кредиту, оскільки в силу ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» детальний розпис сукупної вартості кредиту має бути узгоджений у кредитному договорі на весь строк його дії виключно в грошовому виразі та процентному значенні, наступна зміна сукупної вартості кредиту без узгодження її в процентному значенні та в грошовому виразі є неправомірною та свідчить про недосягнення згоди щодо істотної умови договору про надання споживчого кредиту.

Крім того, представник позивача зазначає, що принцип свободи договору, на який послався суд, у правовідносинах зі споживачами обмежений відповідним законодавством, тому при прийнятті рішення він зобов'язаний був не обмежуватись виключно фактом підписання спірного кредитного договору, а перевірити його відповідність законодавству про захист прав споживачів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 серпня 2012р. між сторонами укладений кредитний договір № 50005686, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 104 558,18грн., що еквівалентно 12 892,50 доларам США, строком на 60 місяців зі сплатою процентної ставки у розмірі 9,9%, яка є змінною відповідно до статті 2.3. Загальних умов кредитування.

Договір складається із кредитного договору, Загальних умов кредитування та графіку погашення кредиту, які підписані сторонами.

Відповідно до умов кредитного договору усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування.

Згідно пункту 1.3.1. Загальних умов кредитування, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, визначеного у кредитному договорі.

У подальшому сторони підписали додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої строк кредиту був збільшений до 84 місяців, також сторони підписали новий графік погашення кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач ознайомив

- 3 -

позивача з орієнтовною сукупною вартістю кредиту, реальною процентною ставкою; у додатках до договору кредиту «Загальна умови кредитування» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про, зокрема, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що графік погашення кредиту, як підписаний сторонами при укладенні кредитного договору, так і під час укладення додаткової угоди, містить орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору не містять детального розпису сукупної вартості кредиту, колегія суддів вважає безпідставними.

Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, які передбачають можливість розірвання договору, відшкодування завданих збитків та стягнення штрафів у прибуток держави, а не встановлюють нікчемність договору.

Звертаючись до суду з даним позовом та стверджуючи про нікчемність спірного кредитного договору, позивач посилався на його невідповідність положенням ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 1, ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний

- 4 -

спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Позивач стверджував, що відсутність у кредитному договору достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, розміру відсотків, та неповнота і недостовірність інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначену відповідачем у кредитному договору, свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача.

Разом з тим, з тексту кредитного договору та додатків до нього, вбачається, що позивачу була надана вся інформація по кредиту, його розмір, процентна ставка, а також порядок її розрахунку, при цьому, визначення в договорі грошового еквівалента зобов'язань позичальника в іноземній валюті законом не заборонено.

Крім того, з тексту загальних умов кредитування, які підписані позивачем, вбачається, що розрахунок платежів здійснюється шляхом застосування обмінного курсу долара США станом на день, що передує дню виставлення рахунку, що свідчить про те, що в момент укладення договору його сторони не лише не керувалися тим, що курс української гривні до долара США протягом строку дії договору залишатиметься стабільним, а навпаки допускали можливість його падіння, та, включаючи в договір умову, яка передбачає здійснення щомісячних платежів в сумі, визначеній залежно від курсу гривні до долара США на день платежу, відповідач намагався уникнути ризику, пов'язаного з можливим падінням курсу української гривні, а позивач взяв на себе такий ризик.

Посилання у апеляційній скарзі на неправомірність не врахування судом висновків судово-економічної експертизи, згідно якої розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту, визначений у графіках погашення кредиту, не відповідає дійсній сукупній вартості кредиту, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки з тексту висновку експерта вбачається, що він керувався нормативними документами, які не були чинними на день укладення спірного договору, а крім того, експертом не були враховані умови кредитного договору, викладені у Загальних умовах кредитування, які є додатком до кредитного договору і обов'язковими для сторін, які їх підписали.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Колегія суддів вважає, що спірний кредитний договір відповідає положенням вказаного закону.

Доводи апеляційної скарги, що спірний кредитний договір суперечить Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені постановою Національного банку України від 10 травня 2007р., колегія суддів вважає необґрунтованим, так як відповідач не є банківською установою і не зобов'язаний виконувати правила, встановлені Національним банком України.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку та порядок її розрахунку; у додатках до договору «Загальна умови кредитування» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування

- 5 -

та погашення кредиту, тому підстав для висновку про нечесну підприємницьку практику відповідача судом не встановлено, а відтак і правових підстав встановлювати нікчемність спірного договору не має.

Судом повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущені порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 8 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: