Справа № 570/5820/16-ц
Номер провадження 2/570/564/2017
У х в а л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне вул.Дубенська, 25/ матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірних відомостей та відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

не погоджуючись з відомостями, викладеними ОСОБА_2 - заступником начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи ОСОБА_3 виправної колонії №96 УДПС України в Рівненській областіу висновку службового розслідування від 21 липня 2016 року, позивач у поданій 26 грудня 2016 року позовній заяві просить визнати їх недостовірними, такими, що принижують його честь і гідність, зобов"язати спростувати, стягнути моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн. та заподіяну матеріальну шкоду.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, свою позицію висловили у поданих до суду заявах. Відповідач позов не визнає, оскільки не є належним відповідачем. Представник позивача адвокат ОСОБА_4 просить замінити неналежного відповідача. Позивач у зв"язку з цим не заперечує проти передачі справи в Рівненський окружний адміністративний суд.

Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу заяв, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку учасників цивільного процесу, які просять розглянути ці питання у їх відсутність, дійшов висновку про можливість розглянути дані клопотання за відсутності вказаних осіб та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, оглянувши матеріали справи, прийшов до таких висновків.

10 лютого 2017 року від представника позивача адвоката ОСОБА_4 надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача - ОСОБА_2 на належного - ОСОБА_3 виправну колонію.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Права особи, яка не залучена до участі у справі, можуть бути захищені у порядку, передбаченому ст.ст.33, 35, 36 ЦПК України, лише за тих умов, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки. Ст.119 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п.2 ч.6 ст.130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

П.8 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст.33 ЦПК.

Якщо позивач помилився відносно обов'язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст.33 ЦПК України, відповідно до якої суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Таким чином, суд задовольняє клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача.

Разом з тим, дана заміна призводить до зміни підсудності даної справи.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.50 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальними судами вирішуються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ст.ст.3, 15 ЦПК України). Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження в справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст.17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст.1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

При визначенні юрисдикційності спору слід враховувати, що критеріями розмежування цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, характер спору про право, по-друге, однією із сторін у спорі є, як правило, фізична особа.

Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. За змістом п.1 ч.1 ст.3 справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з п.7 ч.1 ст.3 суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій. Відповідно до ч.2 ст.2 до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 конвенції.

З урахуванням викладеного, виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єктів владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.3, суд дійшов висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

За приписами п.2 ч.1 ст.116 ЦПК України суд постановляє ухвалу про передачу справи на розгляд іншому суду, якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявилося, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності. З цієї підстави справа може бути передана до іншого суду як з ініціативи суду, так і за клопотанням осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.2 ст.292 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених ст.293 цього Кодексу. Окреме оскарження такого судового рішення зазначеною процесуальною нормою не передбачено.

З огляду на викладене, керуючись п.2 ч.1 ст.116 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити клоптання представника позивача адвоката ОСОБА_4

Замінити первісного відповідача ОСОБА_2 Івановивач на належного відповідача ОСОБА_3 виправну колонію.

Передати цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 виправної колонії №96 УДПС України в Рівненській областіпро спростування недостовірних відомостей та відшкодування майнової та моральної шкоди Рівненського окружного адміністративного суду Рівненської області.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя: Кушнір Н.В.