Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №333/7249/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/778/1285/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі:ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки недійсним,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ «ОТП Банк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач зазначав, що 21 січня 2008 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір про надання кредитної лінії №Crl-SME204/016/2008, відповідно до умов якого останній отримав кредит 150 000 грн. на строк до 20 січня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом, які розраховуються на основі плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованої процентної ставки у розмірі 2,5% річних та FIDR. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором цього ж дня між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала в іпотеку банку належну їй на праві власності двокімнатну квартиру, загальною площею 44,08 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що боржник порушив виконання зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої на 18 серпня 2015 року становив 101 656, 54 грн. і складався із: заборгованості за кредитом у сумі 85 678, 50 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 21.08.2014 року по 17.08.2015 року, пені на суму 56, 95 грн., позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, яка буде визначена на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності.

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203,215 ЦК України, посилаючись на те, що на момент укладання договору він був неповнолітнім, його постійним місцем проживання була і залишається спірна квартира, яка була передана в іпотеку його матірю ОСОБА_4 без дозволу органів опіки і піклування.

Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 22.12.2015 року вказані позови обєднанні в одне провадження.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2017 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і позов ОСОБА_6 до ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним залишені без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «ОТП Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови АТ «ОТП Банк» у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки і ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції не оскаржував.

Відповідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, а оскільки позивач оскаржує рішення суду тільки в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, а ОСОБА_6 рішення не оскаржує, у відповідності до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», рішення суду переглядається лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку.

В засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 повторно не зявилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, повістка про виклик до суду вручена в порядку ч.ч.3, 5 ст.76 ЦПК України, крім того інформація про час і місце судового засідання була розміщена на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua) на сторінці Апеляційного суду Запорізької області. Колегія суддів визнала причини повторної неявки відповідача у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, заперечення представника ОСОБА_6, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене іпотекодерджателем на підставі рішення суду, виконавчого напису або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 29 іпотечного договору).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Встановлено, 21.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_5 укладено договір про надання кредитної лінії №Crl-SME204/016/2008, за умовами якого останньому видано кредитні кошти у розмірі 150 000 грн. на споживчі цілі на строк до 20 січня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом, які розраховуються на основі плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованої процентної ставки у розмірі 2,5% річних та FIDR (а.с.8-26).

В забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_5 того ж дня між Банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки №PM-SME204/016/2008, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 реєстр №413. В іпотеку передано нерухоме майно, а саме: належна відповідачеві двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 44,08 кв.м. Пунктом 4.4 договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем і становить 237 720 грн., що за курсом НБУ на дату укладання договору становило 47 073,3 долари США (а.с.27-29).

На порушення умов кредитного договору позичальник свої зобовязання не виконує, з серпня 2014 року припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, внаслідок чого станом на 18.08.2015 р. має заборгованість за кредитом в загальній сумі 101 656,54 грн., із яких заборгованості за кредитом 85 678,50 грн., заборгованості за відсотками за період з 21.08.2014 р. по 17.08.2015 р. в сумі 15 921,09 грн.; пені за неналежне виконання боргових зобовязань в сумі 56,95 грн. (а.с.5).

21 серпня 2015 року у відповідності з п.1.9 кредитного договору Банк направив позичальнику і майновому поручителю досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, яку останні не виконали, кредит не погасили (а.с.6,7).

За висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 13 грудня 2016 року ринкова вартість іпотечної квартири становить 447 042 грн. (а.с.185-202).

Відмовляючи Банку у задоволені позову з підстав, передбачених ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції виходив з того, що вартість іпотечного майна втричі перевищує розмір заборгованості за кредитом, іпотекодавець є відмінним від боржника, допущене боржником порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсягу його прав.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, а тому з ними не можна погодитися.

Зокрема, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент передачі квартири в іпотеку її ринкова вартість також перевищувала суму кредиту, проте ця обставина не зашкодила відповідачеві укласти договір іпотеки на забезпечення боргових зобовязань свого співмешканця. На момент ухвалення судового рішення строк повернення кредиту, визначений умовами кредитного договору, сплинув. Крім того, у відповідності з п.1.9 кредитного договору у серпні 2015 року Банк направив боржнику і майновому поручителю досудову вимогу про дострокове погашення всієї суми кредиту, тобто визнав строк виконання зобовязання таким, що настав і попередив про примусове звернення стягнення на предмет іпотеки.

Висновки суду першої інстанції про те, що неповернення позичальником боргу в загальній сумі 101 656,54 грн. не завдає збитків Банку, не відповідають фактичним обставинам справи.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися і положення сьт.38 Закону України «Про іпотеки», якою, зокрема, передбачено, що після розподілу коштів від продажу предмету іпотеки між іпотеко держателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, решта виручки повертається іпотекодавцю.

Умовами ст.590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Позивач як іпотекодержатель має право на підставі частин другої і третьої статті 16 Цивільного кодексу України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки , оскільки договором іпотеки від 21 січня 2008 року сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України.

Позичальник порушив взяті на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором, а тому відповідач як іпотекодавець, повинна відповідати перед Банком у визначений сторонами цих договорів спосіб та погасити кредитну заборгованість, в тому числі за рахунок предмета іпотеки.

У позасудовому порядку сторони не досягли згоди про продаж Банком іпотечного майна будь-яким способом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 16 Цивільного кодексу України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» безпідставно відмовив в задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому.

Договором іпотеки сторони визначили, що Банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки, незалежно від розміру заборгованості.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко-держателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко-держателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову Банку та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України зі ОСОБА_4 на користь Банку підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції в загальній сумі 3202,20 грн.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2017 року по цій справі в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за договором про надання кредитної лінії № Crl-SME204/016/2008 від 21 січня 2008 року, укладеним з ПАТ «ОТП Банк», розмір якої станом на 18 серпня 2015 року становить 101 656, 54 грн. (сто одну тисячу шістсот пятдесят шість гривень 54 коп.), із яких: заборгованості за кредитом 85 678, 50 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованим з 21 серпня 2014 року по 17 серпня 2015 року 15 921,09 грн., пені 56,95грн., звернути стягнення на двокімнатну квартиру, загальною площею 44,08 кв.м, що знаходиться в місті Запоріжжі, вулиця Малиновського (Європейська)АДРЕСА_3, що належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8 13 грудня 2007 року за реєстровим №3315, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з прилюдних торгів, за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в сумі не нижче 447 042 грн. (чотириста сорок сім тисяч сорок дві гривні).

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 3202,20 грн. (три тисячі двісті дві гривні 20 коп.) компенсації судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: