Справа №173/2230/16-ц
Провадження №2/173/162/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням уточненої позовної заяви) зазначено, що 1 червня 2010 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку № 977553 «Універсальна» зі сплатою 30% на рік. У звязку з порушенням зобовязання станом на 31 жовтня 2016 року заборгованість становить 18658 грн. 83 коп.: 779 грн. 81 коп. заборгованість за кредитом; 13277 грн. 70 коп. заборгованість за процентами; 3236 грн. 61 коп. заборгованість по пені; 500 грн. штраф (фіксована частина); 864 грн. 71 коп. штраф (процентна складова). Вказану суму заборговані ос і позивач просив суд стягнути з відповідача, а також стягнути понесені судові витрати (а.с.47-49).

В судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав (а.с.39).

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вона в кредит брала лише 700 грн. ще в 2012 році, кредит погашала, оскільки до неї ніяких звернень з боку банку не було, вона вважала, що заборгованість нею погашена. Відповідач не погоджується з розрахунком заборгованості, просить суд застосувати позовну давність та з цих підстав відмовити у позові.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

1 червня 2010 року між публічним акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір, відповідно до якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з умовами сплати 30% на рік. Погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості (а.с.6-7).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Уклавши із публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, ОСОБА_1 порушила договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно з розрахунком позивача станом на 31 жовтня 2016 року становить 14057 грн. 51 коп.: 779 грн. 81 коп. заборгованість за кредитом та 13277 грн. 70 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом (а.с.52-53). Також у звязку з порушенням зобовязання позивачем нараховано пеню в розмірі 3236 грн. 61 коп. та штрафи: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 864 грн. 71 коп. штраф (процентна складова).

Вирішуючи питання про обґрунтованість таких вимог суд звертає увагу на те, що згідно з випискою по кредитній картці відповідача останній раз відповідач користувалася кредитними коштами (знімала готівку в банкоматі) 30 серпня 2013 року в сумі 100 грн. (а.с.82) та після того доказів користування кредитним коштами відповідачем не має.

Як зазначалося вище, відповідно до умов договору погашення заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами в строк до 25 числа кожного місяця. Отже, погашення заборгованості відповідачем мало бути здійснено до 25 листопада 2013 року, чого зроблено не було. Отже про порушення зобовязання з боку відповідача позивачу було відомо вже 26 листопада 2013 року, оскільки заборгованість була погашена не в повному обсязі.

У постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15 зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

В постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154 цс15 зазначено таке.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. З розрахунку заборгованості також видно, що заборгованість по відсотках нараховувалась щомісяця і за цей період жодних погашень заборгованості не було.

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Доказів укладення між Банком та Позичальником договору про збільшення позовної давності сторонами не надано.

Таким чином строк, у межах якого Банк мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого права, а саме стягнення заборгованості, закінчився 26 листопада 2016 року, проте позивач звернувся до суду з позовом лише 7 грудня 2016 року.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наявність поважних причин пропущення строку позовної давності позивачем не доведено.

Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що в судовому засіданні відповідачем було зроблено заяву про застосування позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у позові в повному обсязі, як до основної вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом так і щодо стягнення пені та штрафу у звязку зі спливом позовної давності.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 256-257, 260-261, 266-267, 526, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко