Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастер-Кар Сервіс» про витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Мастер-Кар Сервіс» (далі - ТОВ «Мастер-Кар Сервіс») видати їй трудову книжку, вказавши днем звільнення дату видачі трудової книжки; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 22 липня 2014 року по 23 березня 2016 року у розмірі 16 124 грн 76 коп., інфляційні втрати у сумі 9 771 грн 14 коп. та грошові кошти за користування чужими грошима у сумі 5 819 грн 43 коп., а також просила стягнути 25 тис. грн на відшкодування моральної шкоди і витрати на правову допомогу у сумі 3 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 18 липня 2011 року вона працювала у ТОВ «Мастер-Кар Сервіс» на посаді бухгалтера складського обліку, 21 липня 2014 року була звільнена за власним бажанням. У день звільнення роботодавцем не було здійснено з нею розрахунку, не видано трудової книжки та не ознайомлено з наказом про звільнення, що призвело до неможливості її працевлаштування на іншу роботу, також не могла стати на облік в центрі зайнятості, у зв'язку з чим вона була позбавлена будь-яких засобів до існування.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ТОВ «Мастер-Кар Сервіс» видати ОСОБА_3 належно оформлену трудову книжку, в якій датою звільнення вказати день видачі трудової книжки.

Стягнуто з ТОВ «Мастер-Кар Сервіс» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 липня 2014 року по 23 березня 2016 року у сумі 16 124 грн 76 коп.

Стягнуто з ТОВ «Мастер-Кар Сервіс» на користь ОСОБА_3 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену ним трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 47, 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно з п. п. 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників»трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому за підписом в журналі обліку. Відповідальність за ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Згідно з ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом із тим у ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом установлено, що з 18 липня 2011 року позивач працювала на посаді бухгалтера складського обліку на ТОВ «Мастер-Кар Сервіс», з якої 22 липня 2014 року була звільнена за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Позивач зазначила, що у день звільнення роботодавцем не було здійснено з нею розрахунку, не видано трудової книжки та не ознайомлено з наказом про звільнення.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача послався на те, що товариство не має змоги надати суду доказів отримання позивачем трудової книжки та ознайомлення останньої з наказом про звільнення, у зв'язку з фактом крадіжки майна, речей та документів, належних відповідачу. На підтвердження цих доводів послався на довідку слідчого Слідчого відділу Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 26 жовтня 2015 року, згідно з якою під час розслідування кримінального провадження № 0009621 було встановлено факт крадіжки 26 липня 2014 року в офісному приміщенні ТОВ «Мастер-Кар Сервіс» майна, речей та документів, належних ТОВ «Мастер-Кар Сервіс», а саме: грошових коштів у розмірі 30 тис. грн, кадрової документації (заяви працівників про прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на посади, надання відпусток, надання матеріальної допомоги, накази про прийняття, переведення та звільнення працівників, надання відпусток, надання матеріальної допомоги, про преміювання, накладення стягнення, проведення службових перевірок, покладення матеріальної відповідальності тощо) за період із 2010 року по липень 2014 року включно, книги обліку наказів та ознайомлення з ними працівників товариства за період із 2010 року по липень 2014 року включно, книги обліку та руху трудових книжок працівників товариства за період із 2010 року по липень 2014 року включно, особових карток працівників товариства, журналу відряджень, журналу обліку робочого часу працівників товариства, журналу з інструктажами та ознайомлення працівників товариства з правилами техніки безпеки, книги обліку палива, касових документів, розрахункових відомостей, чекових книжок за період з 2010 року по липень 2014 року включно, талонів на дизельне паливо та бензин, запасного ключа до автомобіля «Фольксваген Каді».

Так, на підставі наявних у справі доказів суд вважав установленим факт, що в день звільнення позивачу не було видано трудової книжки та не ознайомлено з наказом про звільнення, що суперечить вимогам ст. 47 КЗпП України. При цьому суд виходив із того, що представником відповідача не надано суду доказів, на якій стадії перебуває кримінальне провадження, розпочате 27 липня 2014 року, не надано доказів встановлення факту крадіжки кадрової документації.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у частині зобов'язання відповідача видати позивачу належно оформлену трудову книжку, в якій днем звільнення вказати дату видачі трудової книжки.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив із того, що відповідач, будучи зобов'язаним судом надати довідку про розмір середньомісячної заробітної плати позивача до моменту звільнення, такої довідки не надав, а із довідки про застраховану особу (на позивача) від 10 березня 2016 року не можливо встановити заробітну плату позивача за останні два місяці роботи, що передували звільненню, у зв'язку з відсутністю відомостей за травень 2014 року.

Разом із тим суд критично оцінив наведений позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що не зрозуміло з чого виходив позивач, вираховуючи середньоденну заробітну плату, оскільки довідка, надана Пенсійним фондом, не містить інформації щодо зарахування коштів саме зі сторони товариства у травні 2014 року.

Таким чином, у зв'язку з неможливістю встановлення заробітної плати позивача за останні два місяці роботи, що передували її звільненню, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність вирахування середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, виходячи із середньомісячної заробітної плати за видом економічної діяльності по м. Києву за вказані місяці.

Так, суд виходив із того, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань видами діяльності ТОВ «Мастер-Кар Сервіс», де працювала позивач, зокрема, є оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням, неспеціалізована оптова торгівля.

Згідно з відомостями Головного управління статистики України середньомісячна заробітна плата за видом економічної діяльності «Оптова та роздрібна торгівля; ремонт автотранспортних засобів і мотоциклів» по м. Києву за травень, червень 2014 року (два останні календарні місяці роботи позивача, що передують звільненню) складає 5 153 грн та 5 169 грн відповідно.

Виходячи з наведеного, судом установлено, що середньоденна заробітна плата складає 240,05 грн, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 23 липня 2014 року по 23 березня 2016 року складає 101 061 грн 05 коп.

Проте з урахуванням положень ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, з огляду на те, що позивач просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 16 124 грн 76 коп., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 липня 2014 року по 23 березня 2016 року у сумі 16 124 грн 76 коп.

З огляду на те, що позивач була позбавлена гарантованого Конституцією Українита КЗпП України права на працю, внаслідок чого позбавлена засобів до існування, зокрема близько року позивач не мала змоги влаштуватися на роботи та підтвердити наявний досвід роботи, у зв'язку з неповерненням відповідачем трудової книжки, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Визначаючи розмір моральної шкоди у 3 тис. грн, суд правильно врахував роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5).

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач звернувся до суду з позовом про витребування трудової книжки, що відноситься до категорії справ про звільнення, а оскільки трудову книжку останньою отримано не було, то й перебіг місячного строку позовної давності не починався відповідно до ст. 233 КЗпП України, а право позивача на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до норм трудового законодавства не обмежується будь-яким строком.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що звільнившись у липні 2014 року за власним бажанням, позивач до суду звернулася у вересні 2015 року із пропущенням строків, установлених ст. 233 КЗпП України, та не подавала заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з цим позовом щодо захисту трудових прав, адже такий строк позивачем не пропущено, виходячи зі змісту наведеної норми закону, так як у справі відсутні докази на підтвердження того, що позивачу вручалася копія наказу про звільнення або видавалася трудова книжка, а з позовом про стягнення належної заробітної плати працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

Крім того, на обґрунтування свого висновку про відмову в задоволенні позову апеляційний суд усупереч вимогам ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України помилково виходив із того, що у справі відсутні докази на підтвердження обставини щодо прогулу позивача з вини відповідача; позивачем не надано доказів на підтвердження її звернення з приводу працевлаштування або звернення до центру зайнятості населення для постановки на облік; відсутні відомості, які б підтверджували заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати, а також відсутні відомості, які б підтверджували звернення позивача до відповідача з питання видачі трудової книжки.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак