АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/107/14-ц Номер провадження 22-ц/786/949/17Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревська С.М., Чумак О.В.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: представників відповідача - ОСОБА_2, адв.ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2017 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Капітал» (Далі ПАТ АКБ «Капітал») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року позивач ПАТ АКБ «Капітал» звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_4, мотивуючи тим, що 03.03.2012 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №1/25/P3GK/07-07-11/0112, згідно якого відповідачу було надано кредит в розмірі 5646,16 грн. на строк до 02 вересня 2013 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 25% річних. Відповідач належним чином умови договору не виконує, у звязку з чим утворилася заборгованість.

З урахуванням наведеного прохав стягнути з ОСОБА_5 на користь ПАТ АКБ «Капітал» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №1/25/P3GK/07-07-11/0112 від 03.03.2012 року у розмірі 6792,48 грн., вирішити питання судових витрат.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2014 року позов Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Капітал» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Капітал» заборгованість по кредитному договору в сумі 6792,48 грн. та судові витрати в сумі 229,40 грн., а всього 7021,88 грн. (а.с.46-47).

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2016 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 про скасування заочного рішення по вказаній цивільній справі задоволено.

Скасовано заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Капітал» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.71).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2017 року позов Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Капітал» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Капітал» заборгованість по кредитному договору в сумі 6792,48 грн. та судові витрати в сумі 229,40 грн., а всього 7021,88 грн. (а.с.103).

Із вказаним рішенням не погодилась представник відповідача ОСОБА_2, яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ АКБ «Капітал» відмовити.

В обгрунтування доводів скарги зазначає, що вона є опікуном відносно відповідача ОСОБА_4, який з 1994 року перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері та є інвалідом ІІ групи. З урахуванням наведеного вважає, що ОСОБА_4 на момент укладення кредитного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому кредитний договір необхідно визнати недійсним і відмовити в стягненні заборгованості за кредитним договором.

Окрім того, вказує, що заборгованість по вказаному кредитному договору повністю погашена шляхом утримань в рамках виконавчого провадження №46019032, а тому зобовязання відповідача перед позивачем є виконаним.

Також зазначає, що, оскільки ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи, то він звільняється від сплати судового збору.

У судовому засіданні представники відповідача доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення представників відповідача, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Місцевим судом вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03.03.2012 року між ПАТ «АКБ «Капітал» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №1/25/P3GK/07-07-11/0112 (а.с.14-15).

Згідно умов п.1.1. кредитного договору банк надав ОСОБА_4 кредит в сумі 5646,16 грн. на строк з 03.03.2012 року по 02.09.2013 рік, зі сплатою процентної ставки у розмірі 25% річних.

Відповідно до пункту 4.4.2 вищевказаного договору позичальник був зобовязаний погашати заборгованість перед банком по наданому кредиту та нарахованих відсотках згідно графіку (а.с.16).

03.03.2012 року банк, виконуючи свої зобовязання відповідно до пункту 4.3.1 кредитного договору, перерахував кредитні кошти позичальнику, що підтверджується випискою з особового рахунку за період з 03.03.2012 року по 02.10.2013 рік (а.с.21-22).

07.08.2013 року Банком було направлено вимогу ОСОБА_4 про сплату заборгованості за кредитним договором, з пропозицією у тридцятиденний строк з моменту отримання даного повідомлення здійснити дострокове погашення суми основного боргу, відсотків, пені та штрафів. Боржника було попереджено, що у разі невиконання чи неналежного виконання умов договору банк буде змушений звернутися до суду з позовом про стягнення суми боргу за кредитним договором із застосуванням штрафу та пені (а.с.18).

Установлено, що відповідач свої зобовязання по погашенню заборгованості виконував не належним чином, внаслідок чого станом на 02.10.2013 року утворилася заборгованість в розмірі 6792,48 грн., яка складається з:

- 2210,90 грн. - заборгованість з повернення кредитних коштів;

- 376,27 грн. - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами;

- 1008,94 грн. - пеня за прострочення основної суми заборгованості;

- 147,45 грн. - пеня за несплачені відсотки;

- 2823,08 грн. - штраф;

- 225,84грн. - комісія.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02.12.2013 року по справі за заявою ОСОБА_2 про визнання фізичної особи недієздатною та призначення опікуна, яке набрало законної сили 13.12.2013 року, заяву задоволено та визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, недієздатним внаслідок психічної хвороби.

Призначено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, опікуном над недієздатним ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.62-63).

Згідно довідки Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру від 16.09.2015 року, вих.№03/2711, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 житель ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_9, з 1994 року перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері, являється інвалідом ІІ групи (а.с.64).

Задовольняючи позов ПАТ «АКБ «Капітал» місцевий суд виходив із законності та обгрунтованості позовних вимог банку, оскільки зобовязання повинні виконуватися належним чином і у встановлені строки, відповідно до умов договору, а тому наявні підстави для стягнення заборгованості та судових витрат.

Такий висновок місцевого суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та наявним у справі доказам, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обовязковим до його виконання.

Згідно вимог чинного законодавства України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання (ст.ст.526, 527, 530 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання, згідно положень статті 625 ЦК України.

Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, відповідач зобовязаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та чинного законодавства.

У відповідності до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання.

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобовязання за кредитним договором №1/25/P3GK/07-07-11/0112 від 03.03.2012 року, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 6792,48 грн., яка складається з: 2210,90 грн. - заборгованість з повернення кредитних коштів; 376,27 грн. - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами; 1008,94 грн. - пеня за прострочення основної суми заборгованості; 147,45 грн. - пеня за несплачені відсотки; 2823,08 грн. - штраф; 225,84грн. комісія,та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи загального захворювання - безстроково, відповідно до довідки МСЕК м. Полтави № 0472884 від 03.06.2016 року (а.с.108).

Згідно п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

За змістом ч.2 ст.88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, зазначене положення стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

З огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення районного суду в частині розподілу судових витрат, з постановленням в цій частині нового рішення, про компенсацію понесених ПАТ АКБ «Капітал» судових витрат за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Доводи скарги стосовно того, що ОСОБА_4 з 1994 року перебуває на диспансерному обліку в Полтавському обласному психоневрологічному диспансері та є інвалідом ІІ групи, а тому на момент укладення кредитного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, внаслідок чого кредитний договір необхідно визнати недійсним і відмовити банку в стягненні заборгованості, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Зокрема, статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Стаття 225 ЦК України закріплює правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до положення даної статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разів разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною, позов про визнання правочину недійсним може пред'явити опікун.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14.

У силу вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з нормами ЦПК України спосіб судового захисту та підставу й предмет позову визначає позивач.

З урахуванням наведеного, оскільки нормою закону встановлено, що судом може бути визнано недійсним правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, саме за позовом цієї особи, або за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, а відповідач та його представник (опікун) не скористались своїм правом на предявлення позову (зустрічного позову) про визнання кредитного договору №1/25/P3GK/07-07-11/0112 від 03.03.2012 року недійсним, то відсутні підстави для відмови в задоволенні даного позову.

Окрім того, оскільки лише 02.12.2013 року судом було винесено рішення (набрало законної сили 13.12.2013 року) провизнання ОСОБА_4 недієздатним внаслідок психічної хвороби, тобто після укладення спірного кредитного договору (03.03.2012 року), посилання в апеляційній скарзі на дане рішення, як на підставу відмови в позові, є безпідставним.

Факт визнання ОСОБА_4 недієздатним майже через два роки після укладення договору не може свідчити про відсутність здатності усвідомлювати ним свої дії саме під час укладення договору.

При цьому факт періодичного перебування ОСОБА_4 на лікуванні у психіатричному диспансері з 1994 року, за встановлених судом інших обставин справи, зокрема, внесення ним коштів на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у період з 09.04.2012 року по 07.02.2013 року (а.с.21), не може свідчити про його неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналіз наведених норм закону, свідчить про те, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ст.225 ЦК України). Тобто, оскільки в межах даної судової справи, ні боржником ні його опікуном не було предявлено зустрічного позову про визнання кредитного договору №1/25/P3GK/07-07-11/0112 від 03.03.2012 року недійсним, то у суду відсутні правові підставі для визнання його таким.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що заборгованість по вказаному кредитному договору повністю погашена шляхом утримань в рамках виконавчого провадження №46019032, а тому зобовязання відповідача перед позивачем є виконаним, не можуть буи підставою для відмови в позові, оскільки спростовуються довідкою № 2130/04.4-61/01 від 14.09.2016 року, виданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області, з якої вбачається, що за період з 01.05.2015 року по 31.08.2016 року з пенсії ОСОБА_4, згідно постанови Київського ВДВС Полтавського МУЮ ВП №46019032 від 19.03.2015 року, утримано 3701,60 грн., залишок на 01.09.2016 року складає 4052,46 грн. (а.с.109).

Окрім того, з метою уточнення інформації щодо суми утриманої на даний час заборгованості з пенсії ОСОБА_4 на користь ПАТ «АКБ «Капітал» на виконання заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 26.02.2014 року апеляційним судом Полтавської області 20.03.2017 року було направлено запит до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (а.с.116).

Листом від 23.03.2017 року №1726/04-25 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повідомило, що за період з 01.05.2015 року по 31.08.2016 року з пенсії ОСОБА_4 утримано 3701,60 грн. З 01.09.2016 року відрахування припинено згідно вимоги державного виконавця від 26.08.2016 року. Залишок боргу станом на 01.09.2016 року становить 4052,46 грн. 07.02.2017 року на рахунок Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду повернуто Київським ВДВС кошти в сумі 492,00 грн. та зазначена сума доплачена ОСОБА_4 разом з пенсією в березні 2017 року (а.с.121).

З наведеного вбачається, що заборгованість ОСОБА_4 перед ПАТ «АКБ «Капітал» на даний час не погашена, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним. Окрім того, часткове погашення заборгованості за кредитним договором не може свідчити про помилковість висновків місцевого суду щодо наявності підстав для стягнення заборгованості.

Також, 20.03.2017 року апеляційним судом, з метою отримання копії матеріалів виконавчого провадження по виконанню заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 26.02.2014 року, було направлено запит до Київського ВДВС Полтавського МУЮ (а.с.115).

28.03.2017 року на електронну адресу суду надійшли матеріали виконавчого провадження ВП № 46019032 (а.с.125-193), з яких вбачається, що 27.02.2017 року державним виконавцем Київського ВДВС міста Полтави Головного ТУЮ у Полтавській області ОСОБА_6 було винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №46019032 за виконавчим листом №2/552/367/14, виданим 03.11.2014 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «АКБ «Капітал» 7021,88 грн. (а.с.189-190). Підставою для винесення даної постанови стало скасування Київським районним судом заочного рішення від 26.02.2014 року.

З наведеного вбачається, що зобовязання відповідача перед позивачем виконані частково та, потри факт повного чи частково виконання рішення районного суду, це не може стати підставою для його скасування при апеляційному перегляді, оскільки на даному етапі перевіряється законність та обґрунтованість рішення, а питання його безпосереднього виконання вирішуються на етапі виконавчого провадження.

Згідно з п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.15-16,303,304,307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_2, - задовольнити частково

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 судових витрат у сумі 229,40 (двісті двадцять девять гривень 40 коп.), - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким судові витрати у розмірі 229,40 (двісті двадцять девять гривень 40 коп.) компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1