АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/2069/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1156/К/17 суддя Бардін О.С.
Категорія - 27 ( 1 ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради, про визнання договору іпотеки недійсним.

Особи які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6,

представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - Попов Євген Васильович, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»(надалі - ТОВ «Кей-Колект») про визнання договору іпотеки недійсним, посилаючись на те, що 02 березня 2007 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (надалі - АКБ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту, в забезпечення якого нею було передано банку в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На момент укладення зазначених догововір, позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 та мала неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вважає, що договір іпотеки є несправедливим та має бути визнаний недійсним у зв'язку з тим, що банк, надавши їй кредит в іноземній валюті, переклав на неї всі ризики знецінення національної валюти, а також при укладенні договору не було отримано дозволу опіки та піклування, що порушує майнові права дитини.

Просила суд: визнати недійсним договору іпотеки № 03 від 02 березня 2007 року, укладений між АКБ «УкрСиббанк» та нею, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. в усіх його частинах.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом не було досліджено всі матеріали справи та не взято до уваги, що на момент укладення оспорюваного договору, неповнолітній ОСОБА_5 був зареєстрований у квартирі, яка передавалася в іпотеку, а тому при укладенні цього договору було необхідно отримати дозвіл органу опіки та піклування, чого не було зроблено, що призвело до порушення прав дитини. Також, позивач вважає, що кредитор та нотаріус повинні були самі перевірити чи не порушуються інтереси неповнолітніх дітей, тоді як вона не має відповідної фахової освіти в галузі права. Також, вважає, що суд мав би врахувати постанову ВСУ №2296цс15 від 01.07.2015 року щодо визначення місця проживання дитини та неприпустимості зменшення прав та інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки № 03 від 02 березня 2007 року з підстав, передбачених ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, оскільки Згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ТОВ «Кей-Колект» - Попова Є.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 березня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до пункту 1.1. якого банк зобов'язався надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язалася прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 13000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 65650 гривень за курсом Національного банку України на день укладання цього договору. Згідно пункту 1.2.2 кредитного договору, позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 01.03.2017 року (а.с. 13-20).

02 березня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_2, як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки № 03, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру, розташовану на першому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку загальною площею 60,7 кв.м. житловою площею 44,8 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.1999 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Чаренцевим В.В. за р. № 2660 (а.с. 65-66,68).

Договором поруки № 0П від 02 березня 2007 р. ОСОБА_4 поручився перед АКБ «УкрСиббанк» відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх свої зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 02 березня 2007 р. укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 26).

Батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, неповнолітнього на дату укладення договору іпотеки, є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 12).

На виконання ухвали суду першої інстанції від 08.06.2016 року, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. надано копію справи стосовно посвідченого договору іпотеки № 03 від 02.03.2007 року зареєстрованого у реєстрі за № 844 (а.с. 64-94).

Згідно заяви ОСОБА_4 від 02.03.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Літвіновою І.І., останній надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 та повідомив про те, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, квартира є об'єктом права їх з дружиною спільної сумісної власності як така, що набута ними за час шлюбу на спільні кошти. Однак щодо наявності у них спільних дітей віком до 18 років та повідомлення про наявність прав на вказану квартиру у їх спільних дітей чи третіх осіб, ОСОБА_4 не заявлено (а.с. 69).

В довідці про зареєстрованих осіб КЖП № 15, наданій приватному нотаріусу при оформленні договору іпотеки 03 від 02.03.2007 року, зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1, значаться ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_4 (а.с. 87).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а несам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з того, що іпотекодавець не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні та взагалі вказав на відсутність у нього дітей віком до 18 років, про що повідомив іпотекодержателя.

Більш того, при укладенні Договору іпотеки 03 від 02.03.2007 року, позивач ОСОБА_2 особисто засвідчила, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей (п. 1.3. цього Договору - а.с. 21), а її чоловік ОСОБА_4 надав згоду на укладення цього договору та зазначив, що він відповідає його з дружиною волевиявленню та укладений в інтересах сім'ї (а.с. 69), тобто батьки малолітньої дитини ОСОБА_5, 03 березня 1991 року, приховали від іпотекодержателя факт наявності у них неповнолітньої дитини, у зв'язку з чим питання про отримання дозволу органу опіки і піклування на укладення цього договору не вирішувалося.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивачка зазначила факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилалася на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладеному ОСОБА_2, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_5 на користування житлом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-3005цс15 від 10 лютого 2016 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Отже, суд першої інстанції правильно застосував норми статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 177 СК України та відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції правової позиції ВСУ №2296цс15 від 01.07.2015 року колегією суддів відхиляються, оскільки у даному випадку Верховний Суд України зробив правовий висновок щодо неприпустимості зменшення прав та інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, однак, як зазначено вище, укладення Договору іпотеки 03 від 02.03.2007 року не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_5 на користування житлом.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання

нею законної сили.

Головуючий:

Судді: