Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/625/17 Головуючий у 1 інстанції: Смолка І.О.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
РІ Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання договору іпотеки недійсним , -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно.

В позові зазначено, що 02.09.2011 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «СУЧАСНИХ ТЕХНОЛОГІЙ» було укладено Договір кредитної лінії №0325/17-Ю, у відповідності до умов якого Банк надав, а Позичальник отримав кредит в розмірі 1000000,00 гривень у вигляді відновлюваної кредитної лінії з остаточним терміном повернення не пізніше 01.09.2014 року. Згідно додаткового договору про реструктуризацію №2 до Договору кредитної лінії № 0325/17-Ю від 02.09.2011 року, терміном повернення кредиту є не пізніше 27.02.2015 року.

Виконання Позичальником зобов'язання за вищезазначеним Кредитним договором забезпечується, зокрема:

- укладеним між Банком та фізичною особою ОСОБА_3 ОСОБА_4 договором №0325/17-Ю/2Z, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - трикімнатна квартира загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно звіту, складеного суб'єктом оціночної діяльності TOB «Земля Плюс 2006», вартість зазначеного предмета іпотеки станом на 28.03.2016 року складає 707303,00 грн.

Починаючи з 22.10.2014 року, Позичальник перестав належним чином виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, а саме, не дотримується передбаченого зобов'язання у встановлені строки сплачувати Банку платежі за кредитом та процентами.

Внаслідок вказаного, станом на 17.02.2016 року у позичальника за Кредитним договором існує заборгованість в розмірі 2482533,84 грн. (два мільйони чотириста вісімдесят дві тисячі п'ятсот тридцять три грн. 84 коп.). На адресу поручителя банком направлялися вимоги про усунення порушень зобов'язань, які були отримані останніми, однак заборгованість за кредитом погашена не була.

У відповідності до п.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання -звернути стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на ці обставини, просили звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №0325/17-Ю/2Z, - трикімнатну квартиру загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 для погашення боргових зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в розмірі 2482533,84 грн.;

визнати за Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» право власності на зазначене нерухоме майно за загальною вартістю, згідно висновку експерта 707303,00 грн., стягнути з відповідача на їх користь судовий збір у сумі 37238,01 грн.

Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_3 у вересні 2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки недійсним, який уточнив в процесі розгляду справи.

В позові зазначено, що як на дату укладення нотаріально посвідченого договору іпотеки від 02.09.2011 року, так і на дату укладення нотаріально посвідченого додаткового договору від 25.07.2014 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 08.02.2005 року була зареєстрована та мала право проживати у вказаному житлі неповнолітня особа - син позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідне підтверджується письмовими доказами - довідкою, виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Посилаючись на ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ч.3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», зазначає, що сторони не мали права без дозволу органів опіки і піклування, укладати договори іпотеки. Згода органу опіки та піклування не давалася ні на укладення нотаріально посвідченого договору іпотеки від 02.09.2011 року, ні на укладення нотаріально посвідченого додаткового договору від 25.07.2014 року щодо передачі в іпотеку банку квартири за адресою: АДРЕСА_1, право користування якою має неповнолітня дитина.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсним Іпотечний договір №0325/17-Ю/2Z, укладений між ним і ПАТ««Державний ощадний банк України», посвідчений 02.09.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим № 1689; застосувати наслідки недійсності правочину, припинивши іпотеку та знявши заборону, накладені згідно Іпотечного договору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №0325/17-Ю/2Z, посвідченим другого вересня дві тисячі одинадцятого року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим №1689 -трикімнатну квартиру загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) у відповідності до договорів купівлі-продажу нерухомості №573, №574, зареєстрованих Універсальною біржею «Хортиця» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» 12 квітня 1994 року, для погашення боргових зобов'язань перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Територіально відокремленого безбалансового відділення №10007/0325 філії - Запорізьке обласне управління АТ «Ощадбанк» в розмірі 2482533,84 грн. (два мільйони чотириста вісімдесят дві тисячі п'ятсот тридцять три грн. 84 коп.), з яких: заборгованість за кредитом складає: 984 975.89 грн.; заборгованість за відсотками складає: 308 1 77,31 грн.; пеня за несвоєчасну сплату відсотків складає: 96 665,17 грн.; пеня за несвоєчасну сплату кредиту складає: 548 719,86 грн.; заборгованість 3% річних від простроченої суми відсотків по кредиту складає: 5 947,85 грн.; заборгованість 3% річних від простроченої суми кредиту складає: 32 816,97 грн.; сума індексації простроченого боргу з урахуванням індексу інфляції складає: 449 486,98 грн.; сума індексації прострочених відсотків з урахуванням індексу інфляції складає: 55 743,81 грн.

Визнано за Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» право власності на нерухоме майно - трикімнатну квартиру загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48, 9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) у відповідності до договорів купівлі-продажу нерухомості №573, №574, зареєстрованих Універсальною біржею «Хортиця» в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» 12 квітня 1994 року, за загальною вартістю згідно висновку експерта 707303,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» 10 609,54 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» та задоволення його позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 та задовольняючи позов Банку, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено недобросовісність дій сторін під час укладання договору іпотеки, з документів наданих ОСОБА_3 банк не знав і не міг знати про те, що на іпотечне майно має право неповнолітній син позивача, а тому при наявній кредитній заборгованості ТОВ «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «СУЧАСНИХ ТЕХНОЛОГІЙ» є підстави для задоволення позову Банку про звернення стягнення на заставне майно поручителя шляхом визнання права власності на заставне майно за Банком.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.09.2011 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ БУДИНОК «СУЧАСНИХ ТЕХНОЛОГІЙ» було укладено Договір кредитної лінії №0325/17-Ю, у відповідності до умов якого Банк надав, а Позичальник отримав кредит в розмірі 1000000,00 гривень (Один мільйон грн. 00 коп.) у вигляді відновлюваної кредитної лінії з остаточним терміном повернення не пізніше 01.09.2014 року. Згідно додаткового договору про реструктуризацію №2 до Договору кредитної лінії № 0325/17-Ю від 02.09.2011 року, терміном повернення кредиту є не пізніше 27.02.2015 року.

Виконання Позичальником зобов'язання за вищезазначеним Кредитним договором забезпечено укладеним між Банком та фізичною особою ОСОБА_3 Іпотечним договором №0325/17-Ю/2Z, посвідченим 02.09.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим №1689, предметом іпотеки за яким є нерухоме майно - трикімнатна квартира загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Згідно нотаріально посвідченої заяви згоди ОСОБА_7, надала свою згоду на укладання договору іпотеки нерухоме майно - трикімнатна квартира загальною площею 71,26 кв.м., житловою площею 48,19 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1(а.с.125).

Згідно п. п. 5.3.1, 5.3.2 Кредитного договору, Позичальник взяв на себе зобов'язання належним чином виконувати всі умови Кредитного договору та взяті на себе цим договором зобов'язання. Точно в строки, обумовлені Кредитним договором, погашати Кредит та своєчасно у визначені цим договором строки сплачувати плату (проценти) за користування Кредитом.

Однак, починаючи з 22.10.2014 року Позичальник перестав належним чином виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, а саме, не дотримується передбаченого зобов'язання у встановлені строки сплачувати Банку платежі за кредитом та процентами.

Внаслідок вказаного, станом на 17.02.2016 року у позичальника за Кредитним договором існує заборгованість в розмірі 2482533,84 грн. (два мільйони чотириста вісімдесят дві тисячі п'ятсот тридцять три грн. 84 коп.), з яких:

Заборгованість за кредитом складає: 984 975.89 грн.

Заборгованість за відсотками складає: 308177,31 грн.

Пеня за несвоєчасну сплату відсотків складає: 96 665,17 грн.

Пеня за несвоєчасну сплату кредиту складає: 548 719,86 грн.

Заборгованість 3%річних від простроченої суми відсотків по кредиту складає: 5 947,85 грн.

Заборгованість 3%річних від простроченої суми кредиту складає: 32 816,97 грн.

Сума індексації простроченого боргу з урахуванням індексу інфляції складає: 449 486,98 грн.

Сума індексації прострочених відсотків з урахуванням індексу інфляції складає: 55 743,81 грн.

На адресу поручителя банком направлялися вимоги про усунення порушень зобов'язань, які були отримані останніми, однак заборгованість за кредитом погашена не була.

Згідно довідки КП ВРЕЖО №2 №1353 від 12.08.2011 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано о.к.с. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, дружина ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.(а.с.100).

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи №04-19/1/4770 від 30.08.2016 року за адресою АДРЕСА_1 з 21.07.1995 року по теперішній час зареєстровано 4 особи, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований з 08.02.2005 року (а.с.85).

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 є: батько ОСОБА_3 та мати ОСОБА_7

Квартира в якій проживала сім"я ОСОБА_7, є власністю ОСОБА_3. з квітня 1994 року.

В матеріалах справи відсутні докази, що неповнолітній ОСОБА_5 на час укладання договору іпотеки мав право власності або право користування на жиле приміщення за іншою адресою, ніж адреса спірної квартири. Зазначені докази не були надані представником відповідача також в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія вважає, що є підтвердженим той факт, що станом на день укладання договору іпотеки син ОСОБА_3 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, мав право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 - за місцем проживання своїх батьків.

Тому колегія вважає, що надання переваги судом першої інстанції документам, які мались у нотаріуса, не встановлення дійсних обставин справи щодо наявності у малолітнього ОСОБА_5 права користування іпотечним майном на момент посвідчення договору іпотеки, призвело до неправильного вирішення спору щодо законності іпотеки.

При цьому, колегія вважає, що надання батьком не відповідаючих дійсності відомостей нотаріусу не може бути підставою для позбавлення його дитини права на захист його житлових прав.

Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України , місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

Крім того неповнолітні діти реєструється за місцем проживання батьків, або одного з них незалежно від того, чи мають вони право власності на житло в якому вони зареєстровані. Більш того, згода власника житла та членів сімї, які разом проживають з власником, для реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини не потрібна.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною третьою статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2918цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім»ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відтак, договір іпотеки, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов»язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини,- звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та /або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-2940цс15, викладеного в постанові від 20 січня 2016 року, підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків, є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин .

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою для недійсності правочину.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи, що аналіз зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин свідчить про те, що на момент укладення договору іпотеки між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 в квартирі, яка була передана в іпотеку, мешкав малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, іншого житла не має, і за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, що є порушенням майнових прав дитини, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову є неправильним.

Оскільки передача нерухомості в іпотеку всупереч вимогам ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" відбувалася без попередньої згоди органів опіки та піклування, вказаний правочин не можна визнати таким, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а тому на підставі ст. 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права неповнолітнього сина позивача ОСОБА_5

Колегія додатково наголошує на тому, що надання іпотекодавцем ОСОБА_3 при передачі майна в іпотеку неправдивої інформації щодо відсутності майнових прав на іпотечне майно у будь-яких неповнолітніх або недієздатних осіб не являється підставою для відмови у захисті житлових прав неповнолітнього ОСОБА_5

За таких обставин оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в зазначеній частині.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що частиною третьою статті 33, статтею 36, частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення. Крім того, зазначений спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України по справі №6-1815 від 30 березня 2016 року, №6-1243 цс 16 від 28 вересня 2016 року, №6-2457 цс 16 від 02 листопада 2016 року.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку".

За вказаних обставин висновок суду першої інстанції про можливість визнання за Банком права власності на предмет іпотеки не відповідає вимогам закону.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.307, 309, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА, -

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2016 року по цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання договору іпотеки недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним Іпотечний договір №0325/17-Ю/2Z, укладений між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3, посвідчений 02.09.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим № 1689.

Застосувати наслідки недійсності правочину, припинити іпотеку та зняти заборону, накладену згідно Іпотечного договору №0325/17-Ю/2Z, укладеного між ПАТ««Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3, посвідчений 02.09.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим № 1689.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: