У Х В А Л А

Іменем України

10 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі Банк) звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 у вересні 2015 р.

Просило в рахунок погашення заборгованості в сумі 175360,47 грн. (із яких 165863.10 грн. тіло кредиту, та 9497.37 грн. відсотки), за кредитним договором № 0601/1106/88-184 від 14.11.2006 р. звернути стягнення на предмет іпотеки (трикімнатну квартиру № 36 по вул. Легоцького (колишня вул. 60-річчя СРСР), 22, у м. Ужгороді загальною площею 67.3 м кв., житловою 40 м кв.) шляхом визнання за ним права власності на цю квартиру та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що з дати направлення вимоги відповідачу та до ухвалення рішення минуло більше року, а це свідчить про свідоме небажання відповідача добровільно виконати зобовязання за кредитним договором. Зазначає, що суд першої інстанції, установивши факт невиконанням позичальником узятих на себе зобовязань, неправильно вирішив спір по суті й не захистив порушені права кредитора.

У письмових запереченнях представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 не визнав апеляційної скарги як безпідставної і просить залишити рішення суду без змін.

Суд першої інстанції виходив із правової безпідставності позовних вимог. Одночасно також установлено, що Банком було порушено права іпотекодавця і позичальника на добровільне усунення порушень умов договору і погашення наявної кредитної заборгованості, та враховано, що вартість предмета іпотеки істотно перевищує заборгованість за основним зобовязанням, а сам позивач перебуває у стадії ліквідації, що виключає набуття ним у власність нерухомого майна.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність повно зясованим фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам.

При цьому факти укладення із ОСОБА_4 кредитного договору, додаткової угоди, договорів про внесення змін і доповнень до кредитного договору, іпотечного договору та наявність кредитної заборгованості в сумі 175360,47 грн. як підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а також факт переходу прав вимоги до позивача не оспорені та не заперечуються.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду, та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Договір (застереження у договорі) про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша ст. 37 Закону України "Про іпотеку".

Згідно з умовами договору іпотеки від 14.11.2006 р. (п.12) сторони визначили три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; задоволення вимог в останньому випадку здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону «Про іпотеку» (а.с.22).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильно висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і такий узгоджується із правовою позицією ВСУ, зокрема, в цивільних справах № 6-679цс17, № 6-2967цс16 та № 6-3034цс16.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскарженого рішення із ухваленням нового про задоволення позову як суперечні обставинам справи, письмовим доказам, нормам матеріального права та правовій позиції ВСУ.

Твердження Банку про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не захистив порушене право кредитора, не заслуговує на увагу, оскільки обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Установлення законом або договором досудового способу врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не вважається обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: