Справа №490/4626/16-ц 22.02.2017 22.02.2017
Справа№ 490/4626/16-ц
Провадження№22-ц/784/274/17 Головуючий першої інстанції :Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду : ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Козаченко В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк»»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року у справі за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и л а :

В травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «Приват Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення з нього кредитної заборгованості.

ПАТ КБ «Приват Банк» зазначав, що з відповідачем 13 липня 2005 року було укладено договір кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту картковий рахунок, зі сплатою відсотків. Оскільки відповідач свої договірні зобовязання не виконав, банком нарахована заборгованість по тілу кредиту в сумі 589 грн. 58 коп., 7987 грн. 62 коп. заборгованість по процентам, 2970 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також штраф в сумі 500 грн. фіксованої частини та 577 грн. 36 коп. процентної складової штрафу, а всього 12624 грн. 56 коп.

Посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку не виконує свої грошові зобовязання, позивач просив стягнути вказану суму з відповідача.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», просить вказане рішення суду скасувати, у справі ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що районний суд допустив невірну оцінку наданих доказів та дійшов невірного висновку у даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши наявні докази у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 13 липня 2005 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 2200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, на умовах здійснення щомісячних платежів в розмірі 7 % на погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказаний договір оформлено у вигляді заяви (а.с.7).

Для здійснення операцій по кредитному рахунку відповідачу, того ж дня, було видано платіжну картку № 169618.

В подальшому 1 квітня 2011 року, відповідач надав банку додаткову інформацію щодо себе, яка є обовязковою для отримання кредитної карти, та засвідчив їх своїм особистим підписом (а.с. 44).

Відповідно до довідки виданої банком, за вказаним договором кредиту від 23 червня 2005 року відповідачу було видано декілька кредитних карток, в тому числі і за № 169618 в день укладання договору, від 1 квітня 2011 року за № 883864, від 21 березня 2012 року за № 0426277, № 426285, від 27 квітня 2012 року за № 760284 та від 18 травня 2013 року за № 4149****1680 (а.с. 40).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, згідно умов договору, відмова від виконання зобов'язання не припускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем, доданим до позовної заяви, за вказаним кредитним договором нарахована заборгованість, яка становить: по тілу кредиту в сумі 589 грн. 58 коп., по процентам 7987 грн. 62 коп., по пені 2970 грн., а також штрафів сумі 500 грн. фіксованої частини та 577 грн. 36 коп. процентної складової штрафу, а всього 12624 грн. 56 коп. (а.с. 5-6).

Із наданої позивачем виписки рух коштів по рахунку за основною карткою № 169618 з використанням цієї картки відбувався в період до 21 березня 2012 року.

Наступне зняття коштів в сумі 945 грн., разом з комісією, за вказаним рахунком відбувалося, як зазначено 21 березня 2012 року, але вже з використанням іншої кредитної картки за № 426285 . В подальшому в травні, червні 2012 року кошти в сумі 322 грн. 35 коп. знято з використанням картки № 760284. Протягом січня і квітня 2013 року використовувалась картка № 426277. 12 вересня 2013 року використовувалась картка № 301680 (а.с. 84-91).

В той же час, районний суд зазначив про те, що отримання вказаних карток відповідачем не доведено належними доказами. Однак, таке не відповідає наведеним матеріалам справи.

Також, рух коштів по всім карткам обліковувався на єдиному рахунку, оформленому при видачі першої картки на імя відповідача. При отриманні карток 1 квітня 2011 року та 21 березня 2012 року було здійснено фотографування відповідача з отриманими картками (а.с. 41, 42). 1 квітня 2011 року відповідачем особисто оформлено бланк додаткової інформації стосовно себе, який підлягає обовязковому заповненню для отримання кредитної картки, та на якому міститься його особистий підпис (а.с. 44).

Крім цього, відповідач, який приймав участь в суді апеляційної інстанції, не заперечував, що отримував за цим договором не одну, а декілька карток.

Так, визначаючи заборгованість в сумі 12624 грн. 56 коп. банк виходив з положення не тільки умов заяви про надання кредиту, яка особисто підписана відповідачем, а і положеннями внутрішньо банківськими нормативними актами, як то «Умови та правила надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами банку». Проте, як вбачається з наданих банком, вказаних документів, відповідач їх не підписував, доказів ознайомлення відповідачем та погодження з цими документами, тобто саме зазначеного змісту, - банком не надано. Тому умови встановлені названими документами неможна визнати частиною договору між сторонами.

За вказаних обставин, нараховані банком проценти в підвищеному розмірі, комісія, пеня та штрафи не відповідають умовам погодженим сторонами при наданні кредитних коштів, відповідно до підписаної відповідачем заяви.

Як вбачається з розрахунку, наданого банком в суді апеляційної інстанції, при застосуванні процентної ставки, передбаченої в заяві позичальника в розмірі 3 %, розмір заборгованості за нарахованими процентами становить 832 грн. 99 коп., заборгованість за тілом кредиту 550 грн. 16 коп., також банком нараховано 2970 грн. пені та 569 грн. 16 коп. штрафу.

Проте, враховуючи наведені висновки, заборгованість відповідача за кредитом від 23 червня 2005 року, яка підлягає стягненню, підлягає визначенню в сумі 1383 грн. 15 коп., яка складається з тіла кредиту та нарахованих процентів.

При цьому, районний суд відмовляючи в позові також дійшов висновку про пропуск позовної давності, встановленої ст. 257 ЦПК України, для предявлення позову. Разом з тим, такий висновок не ґрунтується на матеріалах справи.

Так з розрахунку банку наданого до позову, і з розрахунку наданого в суді апеляційної інстанції слідує, а також підтверджується рухом коштів по особовому рахунку, що останній платіж по карткам відповідачем було здійснено в сумі 80 грн. 12 вересня 2013 року (а.с. 6, 84, 139-141). Відповідно до довідки банку видані відповідачу платіжні картки мають тривалий строк дії, остання до серпня 2016 року (а.с. 40). Вказані обставини в судовому засіданні не спростовані.

Відповідно до положень ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Нормами ст. 1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Банк предявив позов до суду в травні 2016 року, тобто заздалегідь до здійснення останнього платежу та до закінчення строку дії останньої картки. Відповідно до розрахунку заборгованість фактично нарахована за три роки які передували подачі позову, що відповідає умовам договору та наведеним нормам.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення районного суду, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, через недоведеність висновків суду обставинам справи, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» 1383 грн. 15 коп. кредитної заборгованості.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь банку підлягає стягненню також 318 грн. 31 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2016 року скасувати, у справі постановити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «Приват Банк» задовольнити частково.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» з ОСОБА_2 1383 грн. 15 коп. заборгованість за кредитним договором від 13 липня 2005 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та 318 грн. 31 коп. судового збору, а всього 1701 грн. 46 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Бондаренко

ОСОБА_3

ОСОБА_4