АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/546/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2,19,21 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку ,-

в с т а н о в и л а :

26 липня 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, посилаючись на те, що 25 серпня 1999 року після смерті свого чоловіка вона успадкувала житловий будинок по вул. Красногірській, 4 в м. Золотоноша Черкаської області. Після виходу на пенсію позивач переїхала жити в село Кривоносівка Золотоніського району. Однак за станом здоровя вона потребувала стороннього догляду та посильної допомоги від своїх дітей. Про надання позивачу допомоги у веденні домашнього господарства та утримання до смерті вона домовилася зі своїм сином - ОСОБА_6.

Позивач ОСОБА_7 вказує в позові, що на початку 2015 року її син - ОСОБА_6 запропонував матері за його послуги по її утриманню, веденню домашнього господарства передати йому частину будинку по вул. Краногірській, 4 в м. Золотоноша, на що позивач запропонувала скласти заповіт, але відповідач відмовився, а натомість запропонував підписати договір про передачу частини будинку йому у власність у Золотоніського міського нотаріуса.

Позивач зазначає в позові, що 18 лютого 2015 року при підписанні договору дарування вона вважала, що вона підписує договір, за яким відповідач ОСОБА_6 буде нести певні зобовязання щодо її утримання та допомоги у веденні домашнього господарства. Деякий час дійсно відповідач доглядав її, а потім припинив надавати допомогу та приїздити до матері. Позивач ОСОБА_7 попросила доглядати її у старшого сина ОСОБА_8, який погодився за умови, якщо вона укладе з ним договір довічного утримання, предметом якого стане житловий будинок по вул. Красногірській, 4 в м. Золотоноша Черкаської області.

Оскільки на час укладання договору дарування позивач вважала, що підписує саме договір довічного утримання, а тому помилялася щодо природи правочину, а також щодо прав та обовязків за укладеним договором, тому просила суд визнати недійсним, з моменту укладення, договір дарування 43/100 частин житлового будинку № 4 по вул. Красногірській, у м. Золотоноша Черкаської області, укладений 18 лютого 2015 року між нею та її сином ОСОБА_6, який посвідчений Золотоніським міським державним нотаріусом за № 244 від 18 лютого 2015 року.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено повністю.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування 43/100 частини житлового будинку № 4 по вул. Красногірській у м. Золотоноша Черкаської області, укладений 18 лютого 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, який посвідчений Золотоніським міським державним нотаріусом за № 244 від 18.02.2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі 865,68 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення винесено з порушенням норм процесуального права, у його відсутність, що позбавило можливості його як відповіадча під час засідання надати пояснення, висловити заперечення та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для його правильного вирішення спору судом. Просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які зявилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є пенсіонером, особою похилого віку, за станом здоровя потребує стороннього догляду та допомоги, тому укладаючи оскаржуваний договір, погодилася на передачу частини будинку по вул. Красногірській, 4 в м. Золотоноша відповідачу - своєму сину ОСОБА_6, вважаючи що він буде її довічно утримувати та допомагати. При оформленні договору дарування позивач вважала, що умовою передачі частини будинку є саме її довічне утримання, про виконання даної умови позивача було запевнено відповідачем під час укладення договору. Тому позивач обґрунтовано сподівалася на укладення саме договору довічного утриманні, а не договору дарування. Суд дійшов висновку, що тим самим позивач помилялася, щодо правової природи укладеного договору, і наслідків які можуть виникнути внаслідок його виконання, що дає підстави для визнання оскаржуваного договору дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

В судовому засіданні встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідно до даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2006 року (а. с. 14), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13087123 від 27 грудня 2006 року (а.с. 15) ОСОБА_7 є власником будинку по вул. Красногірська, 4 в м. Золотоноша.

Відповідно до копії договору дарування 43/100 частини житлового будинку від 18 лютого 2015 року, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 43/100 частини житлового будинку по вул. Красногірська, 4 в м. Золотоноша Черкаської області. Даний договір посвідчений Золотоніським міським державним нотаріусом за № 244 від 18 лютого 2015 року (а. с. 16-17).

Згідно копії акту обстеження житлових умов власника (наймача) домоволодіння від 01 жовтня 2016 року ОСОБА_7 сама проживає в домоволодінні по вул. Воскобійника, 91 в с. Кривоносівка Золотоніського району. Протягом 2014 - 2015 років її син ОСОБА_6 часто приїздив до своєї матері та надавав посильну допомогу у здійсненні сінокосіння, перевезення сіна, утримання домашнього господарства. Протягом останнього року ОСОБА_6 практично припинив приїздити до своєї матері у с. Кривоносівка, Золотоніського району, натомість зараз їй допомагає старший син ОСОБА_8 (а.с. 45).

Як вбачається із наявних в матеріалах справи медичних довідок, наданих представником позивача в суд першої інстанції, ОСОБА_7 страждає на хронічні захворювання (а. с. 46-50).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторонам (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Ст. 203 ЦК України встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин).

Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо інша сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач помилялася щодо правової природи укладеного договору, і наслідків, які можуть виникнути внаслідок його виконання.

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України .

Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину).

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_7 за станом здоровя потребує стороннього догляду. Відповідач ОСОБА_6 обіцяв надавати допомогу матері, однак після укладення договору дарування відношення відповідача до позивача змінилось, що свідчить про те, що він мав намір обманним шляхом заволодіти будинком. Таким чином, якби позивач знала, що відповідач після укладення договору дарування не буде доглядати її, то не укладала б спірний договір дарування. Отже, дані встановлені факти є підставою для визнання договору дарування недійсним.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно визначив, що спірний договір дарування частини будинку, укладений між сторонами, слід визнати недійсним.

Загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст. 216 ЦК України, згідно якої у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом дана вірна оцінка доводам позивача та її представника, а доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги позивача.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Інших доводів, крім тих, які були предметом розгляду суду першої інстанції, та яким дана належна оцінка судом , апеляційна скарга не містить.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять субєктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :