Справа № 310/7385/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 про зняття арешту в якому зазначила, що 18.03.2014 року помер її син ОСОБА_4 Після його смерті залишилася спадщина у вигляді ідеальної частки в квартирі АДРЕСА_1. Вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але їй відмовили в оформленні спадкових прав, оскільки на належне спадкодавцеві нерухоме майно 11.04.2013 року накладено арешт постановою старшого державного виконавця ВДВС ОСОБА_2 міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 по виконавчому провадженню ВП №36577367, боржником за яким є ОСОБА_4 На теперішній час виконавче провадження стосовно ОСОБА_4 у ОСОБА_2 відділі ДВС відсутнє і заходи примусового виконання рішення підлягають скасуванню. Просила зняти арешт, накладений згідно постанови старшого державного виконавця ВДВС ОСОБА_2 міськрайонного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3 від 11.04.2013 року на майно, яке належить ОСОБА_4, винесену в рамках виконання виконавчого провадження ВП №36577367 відносно боржника та скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про арешт нерухомого майна, належного ОСОБА_4

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Заперечувала проти залучення до участі по справі в якості відповідача ОСОБА_5, яка є стягувачем за виконавчим провадженням по якому накладено арешт на майно спадкодавця ОСОБА_4 Пояснила суду, що вона прийняла спадщину, але відшкодовувати ОСОБА_5 борг спадкодавця в розмір 40 749,55 грн. вона не бажає.

Відповідач у судове засідання не зявився без поважних причин.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Із свідоцтва про смерть серії І-ЖС №292199 видно, що ОСОБА_4 помер 18 березня 2014 року (а.с.5). Витягом зі Спадкового реєстру підтверджується, що після його смерті ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою 05.06.2014 року заведена спадкова справа (а.с.8).

Відповідно до витягу про Реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2007 року та державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_2, а також земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2.9006 га, яка розташована: Бердянський район, Нововасилівська сільська рада, КСП «Таврія», д.п. 1, пай №25-1 (а.с.6,7,10).

Виходячи з положень п. п. 31, 32 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, належним доказом неможливості оформити спадщину у нотаріуса є постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позивач звернулась з позовом до суду за захистом порушених спадкових прав і долучила до позовної заяви свідоцтво про народження ОСОБА_4 із якого видно, що вона приходиться мамою спадкодавцю (а.с.4), але не надала суду жодного доказу, який підтверджує прийняття нею спадщини і перешкоди в її оформленні.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 60 ЦПК України, суд вважає, що за таких обставин позивачем не доведено порушення її прав.

Крім того, ОСОБА_2 міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області надана суду інформація про те, що в провадженні відділу знаходилось виконавче провадження №36577367 за виконавчим листом від 25.01.2013 року №801/8544/2012 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 боргу в розмірі 40 749,55 грн. Державним виконавцем Ковенко С.П. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 25.03.2015 року державним виконавцем Григоряк Я.Ю. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3, ч.1, ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.43-45).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень міститься інформація про те, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №36577367, виданий 11.04.2013 року старшим державним виконавцем ВДВС ОСОБА_2 міськрайонного управління юстиції Запорізької області ОСОБА_3 накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_4 (а.с.9).

Таким чином, судом встановлено, що в межах виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_4 у звязку з виконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 боргу в розмірі 40749,55 грн.

Виходячи з сенсу ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення у справі може постановлюватися лише щодо сторін.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порядок звернення з позовом до суду визначений нормами ЦПК України.

Так, відповідно до ст. 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За цивільно-процесуальним законодавством України відповідачем є та зі сторін у процесі, яка притягується судом до відповіді за позовом, оскільки на неї вказує позивач, як на порушника свого права.

Статтею 11 ЦПК України, встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, тобто визначення відповідачів, як осіб, до яких предявляється позов, є виключним правом позивача.

Статтею 33 ЦПК України не передбачено право суду самостійно залучати до участі у справі співвідповідача, навіть у випадку обовязкової співучасті, якщо позивач не заявить такого клопотання.

Статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено право на звернення з позовом до суду в тому випадку, якщо особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові. Так, зазначена особа може звернутись до суду з позовом про визнання права власності і про зняття з нього арешту.

З цього питання дані розяснення у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014р. № 6 «Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» в якому зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Таким чином, виходячи з викладеного належними відповідачами у спорах про виключення майна з-під арешту є боржник та стягувач, а державний виконавець може бути залучений до участі по справі в якості третьої особи.

Позивач зазначив відповідачем по справі старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3, але не звернув увагу на те, що за частиною 2 ст. 30 ЦПК України відповідачем у цивільному процесі може бути фізична або юридична особа, а не посадова особа Державної виконавчої служби. Крім того, судом встановлено, що з 02.03.2016 року ОСОБА_3 звільнена з займаної посади (а.с.42).

Також судом встановлено, що арешт було накладено державним виконавцем на підставі виконавчого документу про стягнення зі спадкодавця ОСОБА_4 грошових коштів на корить ОСОБА_5, тому саме ця фізична особа є зацікавленою в збереженні заходів, які прийняті державним виконавцем у звязку з необхідністю забезпечення реального виконання рішення, а тому саме вона повинна відповідати за позовом.

Питання про необхідність залучення до участі по справі в якості відповідача стягувача за виконавчим провадженням обговорювалось з позивачем у судовому засіданні, але ОСОБА_1 заперечували проти цього і клопотання про залучення до участі по справі в якості відповідача ОСОБА_5 не заявила. За таких обставин підстави для залучення ОСОБА_5Т до участі по справі в якості відповідача були відсутні і суд розглянув справу межах заявлених позовних вимог.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідачем порушено її права або охоронюваний законом інтерес.

Керуючись ст. ст. 3. 11, 30, 33, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», «Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя