Справа № 322/1308/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року смт. Новомиколаївка

НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі: головуючого судді Шиш А.Б.

при секретарі Вишняк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новомиколаївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, в якій, з урахуванням уточнень, вказує, що 11 травня 2010 року померла його мати ОСОБА_6, яка перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, і яка, крім нього, мала дітей ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ОСОБА_6 за життя проживала та була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 районного суду Запорізької області. Вказаний будинок являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3 На день смерті ОСОБА_6 мала земельний пай на території Новомиколаївського району Запорізької області, площею 6,0537 га. У зв'язку зі смертю ОСОБА_6 відкрилася спадщина на вищевказані будинок та господарські споруди, прилеглу земельну ділянку, та земельний пай, свідоцтво на право власності від 17 грудня 2008 року. Як вказано в позові, позивач з 2000 року проживав з батьками по вул. Дружби, 6 в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, але його місце проживання було зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_2. У зв'язку з вищевказаним йому нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року було встановлено факт його спільного проживання з матір'ю на момент її смерті. Він повторно усно звернувся до державного нотаріуса за оформленням спадкових прав, але йому нотаріус усно відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вказаний факт не зазначений у резолютивній частині вказаного рішення суду.

В позові позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на 1/4 частину будинку № 6 та господарські споруди, що знаходяться по вул. Дружби в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, та прилеглу земельну ділянку, а також на 1/2 частину земельного паю, розташованого на території Новомиколаївської районної ради Запорізької області, площею 6,0537 га., свідоцтво на право власності від 17 грудня 2008 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_7 позов підтримали, з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, та пояснила суду, що житловий будинок розташований в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області по вул. Дружби, 6, на 1/4 частину якого претендує позивач, був придбаний 17 липня 1972 року її батьком ОСОБА_3, який по цей час живий, являється його власником, також був спадкоємцем майна померлої дружини (її матері), і відмовився від прийняття спадщини на її користь. Частка її матері в спільно нажитому майні не виділена, а її батько та брати відмовилися від прийняття спадщини на її користь, а тому позивач мав би право на спадкування лише 1/10 частини будинку. Також зазначає, що позивач не довів факту прийняття спадщини після смерті матері постійним проживанням з нею на момент її смерті, оскільки рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року йому відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, а не встановлено факт, що має юридичне значення факт постійного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті. В противному випадку, якщо даний факт встановлено, як стверджує позивач, відсутні перешкоди у оформленні спадщини в нотаріальному порядку, а тому відсутня потреба у зверненні до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Доказів повторної відмови нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, після отримання рішення суду, позивачем не надано. Посилаючись на абз. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, та на лист ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, якими передбачено, що якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, відповідач ОСОБА_2 просила в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 просив у задоволенні позову відмовити, та пояснив, що він від прийняття спадщини відмовився, а вищевказаний житловий будинок являється власністю його батька.

Третя особа ОСОБА_3 просив у задоволенні позову відмовити, та пояснив, що він 17 липня 1972 року придбав за договором купівлі-продажу житловий будинок, розташований по вул. Карла Маркса (в даний час вул. Дружби), 2 (в даний час нумерацію змінено на № 6) в смт. Новомиколаївка Новомиколаївського районного суду Запорізької області. Під час проживання ним на території вказаної садиби, поруч із вказаним будинком, було збудовано новий будинок, який у встановленому законом порядку зареєстровано не було. Старий будинок на даний час використовується як сарай для тримання худоби.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в порядку, встановленому частиною п'ятою ст. 74 ЦПК України, у зв'язку з чим суд розглядає справу у його відсутність.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та третіх осіб, а також вивчивши матеріали справи, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Судом встановлено, що 11 травня 2010 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії 1-ЖС № 160661, виданим 13 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області.

Позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2, а також треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 являються дітьми ОСОБА_6, а третя особа ОСОБА_3 її чоловіком.

Відповідач ОСОБА_2 у встановлений строк 28 вересня 2010 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у встановлений законом строк від прийняття спадщини відмовилися.

29 серпня 2016 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, площею 6,0537 гектарів, розташовану на території Новомиколаївської селищної ради Новомиколаївського району Запорізької області.

06 вересня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а саме земельної ділянки.

Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 06 вересня 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка мотивована тим, що на день смерті ОСОБА_6 місце проживання ОСОБА_1 було зареєстроване за іншою адресою, а у встановлений законом строк він до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернувся.

В обґрунтування позову, як на доказ проживання його разом із ОСОБА_6 на момент її смерті, ОСОБА_1 посилається на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд зазначає, що преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Субєктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обєктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови:

обставина встановлена судовим рішення;

судове рішення набрало законної сили;

у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Пленум ВС України у п. 7 Постанови "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14 наголошує, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної

сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі,

коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках ці обставини

встановлюються на загальних підставах.

Як вбачається із вищевказаного рішення суду, у справі брали участь ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Новомиколаївська державна нотаріальна контора. Разом з тим у даній справі приймають участь, крім ОСОБА_1 та ОСОБА_2, інші особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які участі у попередній справі не брали.

Крім того, як вказано вище, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Разом з тим, у попередній справі предметом позову було визначення ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини. Питання встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 не було предметом судового розгляду. В резолютивній частині рішення факт, на який посилається позивач, не зазначений. Вказівка на їх спільне проживання, зазначена у мотивувальній частині рішення суду, являється оцінкою судом конкретних обставин справи, а тому не має преюдиційного значення.

Тому суд вважає, що факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_6 на момент її смерті, рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року не встановлений. Позивачем жодного доказу, на підтвердження вищевказаної обставини, суду надано не було.

Крім того, навіть у випадку встановлення вказаного факту рішенням суду, вимоги позивача про визнання права власності на майно не можуть бути задоволені у зв'язку з наступним.

ОСОБА_1 постановою нотаріуса від 06 вересня 2016 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з недоведеністю його спільного проживання з померлою, тобто факту прийняття спадщини.

У випадку встановлення такого факту, у позивача відсутні перешкоди для оформлення спадщини в нотаріальному порядку.

Доказів звернення до нотаріуса після отримання рішення суду, яким, на думку позивача, встановлено факт спільного проживання, суду надано не було.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, та листом ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, передбачено, що якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Крім того суд звертає увагу на той факт, що на земельну ділянку, на частину якої позивач просить визнати за ним право власності, ОСОБА_2 29 серпня 2016 року видане свідоцтво про право на спадщину. Вказане свідоцтво на час розгляду справи не скасоване.

Також, із матеріалів вищевказаної спадкової справи, вбачається, що ОСОБА_1 06 вересня 2016 року звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину лише на вказану земельну ділянку. Заяву про видачу свідоцтва на вказані у позовній заяві житловий будинок із господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку, позивач до нотаріуса не подавав.

На підставі вищевказаного суд вважає вимоги позивача такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 10, 60, 213, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.Б.Шиш