АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2726/17 Справа № 205/2288/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглепромтранс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Димитроввантажтранс», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Вуглепромтранс» (далі ТОВ «Вуглепромтранс»), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що 05 липня 2010 року була прийнята на посаду спеціаліста з охорони обєктів до ТОВ «Вуглепромтранс», 13 липня 2015 року була переведена на посаду начальника зміни служби охорони обєктів, причиною переведення на іншу посаду стали непорозуміння з керівництвом.

Вказувала, що після переведення на іншу посаду керівництво різними способами намагалося змусити її звільнитися з роботи, результатами цих протиправних намагань були притягнення її до дисциплінарної відповідальності 22 грудня 2015 року та 04 лютого 2016 року та оголошення доган.

Зазначала, що 02 березня 2016 року була звільнена з займаної посади відповідно до наказу №22/К від 02 березня 2016 року за п.4 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення було здійснено з істотним та грубим порушенням вимог трудового законодавства, а тому просила суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ №20-н від 22 грудня 2015 року, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_2 догани; визнати незаконним та скасувати наказ №4-н від 04 лютого 2016 року, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_2 догани; визнати незаконним та скасувати наказ №33к від 02 березня 2016 року, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про звільнення ОСОБА_2 та поновити її на посаді начальника зміни у ТОВ «Вуглепромтранс»; стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 55.000 грн.; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку 323 грн. 69 коп. на день та стягнути судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №20-н від 22 грудня 2015 року, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_2 догани. Визнано незаконним та скасовано наказ №4-н від 04 лютого 2016 року, виданий ТОВ «Вуглепромтранс», про оголошення ОСОБА_2 догани. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

У ст.139 КЗпП України зазначено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 05 липня 2010 року була прийнята на роботу в ТОВ «Димитроввантажтранс» на посаду спеціаліста з охорони обєктів (том 1 а.с.10).

13 липня 2015 року ОСОБА_2 була переведена на посаду начальника зміни служби охорони обєктів ТОВ «Димитроввантажтранс».

19 вересня 2016 року ТОВ «Димитроввантажтранс» змінено найменування на ТОВ «Вуглепромтранс» (т.2 а.с.86-104).

ТОВ «Вуглепромтранс» відносно ОСОБА_2 22 грудня 2015 року винесено наказ №20-н про оголошення їй догани у звязку з тим, що 09 грудня 2015 року дорожніми майстрами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 10 км перегону Новатор-Капітальна та 5 км перегону Новатор-Нова виявлено крадіжку матеріалів верхньої будови колії на загальну суму 900 грн.

В ході проведеного розслідування виявлено, що начальником зміни служби охорони обєктів ОСОБА_2 не була організована робота сторожів (мобільних) по огляду та охороні перегонів підприємства, на протязі зміни ОСОБА_2 зі сторожами (мобільними) ОСОБА_5, ОСОБА_6 на черговому автомобілі обїжджали тільки станції та переїзди.

Аналогічні порушення посадових обовязків начальником зміни служби охорони ОСОБА_2 допущено 03 грудня 2015 року, 05 грудня 2015 року та 17 грудня 2015 року (том 1 а.с.11)

З даним наказом ОСОБА_2 ознайомлена була 30 грудня 2015 року, на що дала свої пояснення, в яких зазначила, що ознайомилася з посадовою інструкцією начальника зміни служби охорони обєктів ТОВ «Димитроввантажтранс» лише 22 грудня 2015 року (том 1 а.с.11).

04 лютого 2016 року відповідачем відносно позивача винесено наказ №4-н про оголошення догани у звязку з тим, що в січні 2016 року в ході проведення контролю роботи GPS і аналізу руху автомобілів ТОВ «Димитроввантажтранс» керівництвом служби охорони було виявлено неналежне виконання посадових обовязків начальником зміни ОСОБА_2, сторожами (мобільними) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час чергування в нічну зміну з 11 січня 2016 року на 12 січня 2016 року, а саме: 11 лютого 2016 року сторожа (мобільні) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в порушення п.п.2.1,2.2 Інструкції по охороні праці №99 прибули для заступлення на зміну і отримання інструктажу по охороні праці на ст.Новатор об 21-41 годин на черговому автомобілі разом з начальником зміни ОСОБА_2 Далі з 22 години до 00 годин 56 хвилин начальник зміни ОСОБА_2 зі сторожами (мобільними) ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на черговому автомобілі обїжджали тільки станції та переїзди, огляд залізничних перегонів не проводили, таким чином, начальник зміни не організовував охорону перегонів, чим порушила п.п.2.1,2.2,2.4,2.9,2.12,2.13 своєї посадової інструкції, а сторожа ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не здійснювали обхід залізничних колій, чим порушили п.п.2.1, 2.2 Інструкції по охороні праці №99, п.2.2 робочої інструкції (том 1 а.с.87-88).

Ознайомлена з даним наказом ОСОБА_2 була 25 лютого 2016 року.

В акті від 02 лютого 2016 року зазначено, що на оперативній нараді 02 лютого 2016 року по розбору порушення трудової дисципліни в службі охорони начальнику зміни ОСОБА_2 було запропоновано надати письмові пояснення з порушення трудової дисципліни, вчиненого в нічну зміну з 11 січня 2016 року на 12 січня 2016 року.

В присутності членів оперативної наради ОСОБА_2 надати письмові пояснення відмовилась (том 1 а.с.102).

Згідно наказу №179 від 20 серпня 2015 року було внесено зміни в робочу інструкцію охоронців колій і штучних споруд служби охорони обєктів ТОВ «Димитроввантажтранс», затверджену наказом №21а від 01 лютого 2011 року, посадову інструкцію начальника зміни служби охорони обєктів ТОВ «Димитроввантажтранс», затверджену наказом №161а від 01 серпня 2011 року: слово «охоронець» у всіх відмінках в розділах і пунктах інструкції, замінено на слово «сторож (мобільний)» у відповідних відмінках (том 1 а.с.209).

ОСОБА_2 03 листопада 2015 року провела цільовий інструктаж із сторожами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з інструкції по охороні праці №99 (том 1 а.с.199).

02 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулася з заявою на імя директора ТОВ «Димитровважтранс» про надання їй відпустки без збереження заробітної плати 04,06,08,10,12,14,16,18,20,22,24,26,28 лютого 2016 року (том 1 а.с.222).

Заяву від 02 лютого 2016 року директором ТОВ «Димитровважтранс» прийнято не було, оскільки вказана заява складена невірно, а саме, не зазначена причина, з якої необхідно надати відпустку та числа, вказані в заяві, відповідають робочим дням підряд по графіку роботи на лютий 2016 року, отже кількість календарних днів перевищує встановлений ст.26 Закону України «Про відпустки» (том 1 а.с.226).

В той же день, 02 лютого 2016 року, ОСОБА_2 написала нову заяву про надання їй додаткової відпустки з 04 лютого 2016 року по 13 лютого 2016 року тривалістю 10 календарних днів, яку відправила поштою.

Дану заяву отримано ТОВ «Димитровважтранс» 09 лютого 2016 року (т.1 а.с.223).

Листом від 10 лютого 2016 року ТОВ «Димитровважтранс» повідомило ОСОБА_2, що заяву про надання оплачуваної відпустки, як одинокій матері, з 04 лютого 2016 року по 13 лютого 2016 року отримали тільки 09 лютого 2016 року, у звязку з чим надати соціальну відпустку можливо лише з 09 лютого 2016 року.

Оскільки, статус одинокої матері може змінитися в будь-який час, необхідно надати в строк до 18 лютого 2016 року підтвердження наявності підстав для надання відпустки (том 1 а.с.226).

11 лютого 2016 року на адресу ТОВ «Димитровважтранс» надійшов лист №85327 з заявою ОСОБА_2 від 09 лютого 2016 року про надання частини невикористаної відпустки з 14 лютого 2016 року по 28 лютого 2016 року (том 1 а.с.227).

Листом від 12 лютого 2016 року ТОВ «Димитровважтранс» повідомило ОСОБА_2, що чергова відпустка за 2014-2015 рік нею використана, в 2016 році, згідно графіка запланована чергова відпустка в вересні 2016 року, для використання відпустки частинами необхідно належним чином оформити заяву (том 1 а.с.228).

Листом від 08 лютого 2016 року директор ТОВ «Димитроввантажтранс» звернувся до профспілкової організації ТОВ «Димитроввантажтранс» з проханням надати дозвіл на звільнення ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.40 КЗпП за прогули (том 1 а.с.232).

09 лютого 2016 року профспілковий комітет ТОВ «Димитроввантажтранс» направив на адресу позивачки повідомлення про необхідність їй зявитись 12 лютого 2016 року о 08-30 год. на засідання профспілкового комітету, в звязку з поданням адміністрації про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП (том 1 а.с.237).

Згідно виписки з протоколу №19 засідання профспілкового комітету ТОВ «Димитроввантажтранс» від 25 лютого 2016 року, прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 згідно п.4 ст.40 КЗпП за прогули, в тому числі відсутність на роботі 04 лютого 2016 року більше трьох годин на протязі дня без поважних причин (том 1 а.с.233).

ОСОБА_2 була присутня на засіданні профспілкового комітету ТОВ «Димитровважтранс».

Згідно наказу ТОВ «Димитровважтранс» №33-к від 02 березня 2016 року ОСОБА_2 була звільнена 18 лютого 2016 року за прогули (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом дня), тобто на підставі п.4 ст.40 КЗпП України на підставі акту відсутності працівника на робочому місці 04 лютого 2016 року, 06 лютого 2016 року, 08 лютого 2016 року (том 1 а.с.13).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що наказом №20-н від 22 грудня 2015 року та наказом №4-н від 04 лютого 2016 року не доводиться вчинення ОСОБА_2 дисциплінарного проступку, а тому вважав, що ці накази є незаконними і підлягають скасуванню, в іншій частині вважав вимоги необґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні її позову, а тому в іншій частині рішення суду відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині повної відмови у стягненні моральної шкоди та погоджується з рішенням суду в частині відмови у поновленні позивача на посаді та відмови у стягненні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з розрахунку 323 грн.69 коп. на день з наступних підстав.

Районний суд виходив з того, що звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а позивач не довела поважності причини своєї відсутності на робочому місці.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ч.ч.І,2 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Згідно з п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що ст.147 КЗпП передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності накладанням такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення. Процедура звільнення за прогул має враховувати не лише загальні правила і порядок звільнення працівників (частина перша ст.47, ст.116 КЗпП), але й правила і порядок звільнення працівників з ініціативи роботодавця (ст.43 КЗпП), а також строки застосування, правила та порядок накладання, оголошення дисциплінарних стягнень (ст.147,ст.ст.147-1,148,149 КЗпП), а саме: звільнити працівника за прогул має право тільки орган (посадова особа), якому надано право приймати цього працівника на роботу; звільнити працівника за прогул можна лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу; звільнити працівника за прогул можна безпосередньо після здійснення прогулу, але: не пізніше місяця після виявлення цього прогулу; не пізніше шести місяців з дати здійснення прогулу; не пізніше одного місяця з дня отримання згоди профспілкового органу на звільнення.

Із змісту зазначених норм чинного законодавства та положень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника.

Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

В матеріалах справи містяться акти стосовно відсутності ОСОБА_2 на робочому місці 04 лютого 2016 року, 06 лютого 2016 року та 08 лютого 2016 року (том 1 а.с.217,218,219).

Доводи позивачки стосовно того, що вона зверталася до відповідача з письмовими заявами про надання відпустки, не можуть слугувати підставою для прийняття цих заяв як належний доказ поважності її відсутності.

З листка непрацездатності, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_2 перебувала у стаціонарі з 04 лютого 2016 року по 04 лютого 2016 року та самостійно покинула лікувальний заклад 04 лютого 2016 року у 13 год. 00 хв.

Звільнена від роботи 04 лютого 2016 року стати до роботи 05 лютого 2016 року (том 2 а.с.49)

Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення.

Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п.4 ст.40 КЗпП не суперечить Типовим правилам внутрішнього трудового розпорядку, які кваліфікують поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника. Однак оцінка дій (бездіяльності) працівника як таких, що містять чи не містять ознаку вину, являє істотну складність. У цьому зв'язку істотного значення набуває судова практика, що склалася, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України.

Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. З іншого боку, прогулом без поважної причини вважається самовільне використання відпустки (вихід у відпустку), відгулу тощо. Водночас не можна визнати прогулом без поважних причин самовільний вихід у відпустку, коли працівник має суб'єктивне право на її одержання в точно визначений строк (наприклад, право на додаткову відпустку у зв'язку з навчанням), якщо працівник подав заяву, приклав до неї виклик навчального закладу, а власник незаконно відмовив у наданні відпустки. Загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач допустила прогули, не довівши при цьому поважності причини цих прогулів саме за 06 лютого 2016 року та 08 лютого 2016 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

В матеріалах справи міститься копія протоколу №19 засідання профспілкового комітету ТОВ «Димитроввантажтранс» від 25 лютого 2016 року, на якому було прийнято рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 згідно п.4 ст.40 КЗпП та на якому позивач була присутня.

Доводи скаржника про те, що вона не була згодна з обраним методом лікування, а тому самовільно покинула лікувальний заклад, втім через погане самопочуття не могла стати до роботи, не можуть слугувати підставою для поновлення її на посаді, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами (зверненням до іншого лікувального закладу або ін.).

Хвороба сина не може слугувати підставою для прогулу.

Як вбачається з довідки КЗ Димитрівського ЦПМСД від 19 лютого 2016 року, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, хворів з 08 лютого 2016 року по 19 лютого 2016 року на ГРВІ. Даних про те, що він потребував стороннього догляду та допомоги, лікарем не визначено.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що подавши заяви про надання її відпустки без збереження заробітної плати та соціальної відпустки, вона вважала, що вони їй надані, а тому і не зявлялася на роботу, не можуть слугувати підставою для поновлення її на посаді, оскільки з наказом про надання відпустки вона не ознайомлювалася, а отже достеменно не знала, надана відпустка чи ні.

В той час коли для надання відпустки працівник повинен надати відповідну заяву роботодавцю із зазначенням дати початку та тривалості щорічної відпустки. На основі такої заяви роботодавець видає наказ про надання відпустки за типовою формою №П-З, що затверджена наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489.

Наказ про надання відпустки може бути складений відповідно до форми, розробленої кадровою службою підприємства, але обовязково повинен містити всі необхідні реквізити.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення роботодавцем порядку надання відпустки до уваги не приймаються, оскільки згідно з ст.27 Закону України «Про відпустки» нагляд за додержанням законодавства про відпустки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, а також іншими уповноваженими на це державними органами. Контроль за додержанням законодавства про відпустки здійснюють у межах своєї компетенції центральні та місцеві органи виконавчої влади та профспілкові органи.

Доказів поважності відсутності на робочому місці 06 лютого 2016 року та 08 лютого 2016 року позивачем не надано, а тому правові підстави для поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку відсутні.

Втім зважаючи на те, що суд першої інстанції визнав наказ №20-н від 22 грудня 2015 року та наказ №4-н від 04 лютого 2016 року незаконними і скасував їх, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу була завдана моральна шкода саме винесенням цих незаконних наказів, а тому доводи апеляційної скарги стосовно безпідставності відмови у стягненні моральної шкоди приймаються до уваги.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи викладені вище обставини, встановивши факт часткового порушення трудових прав ОСОБА_2 винесенням незаконних доган та як їх наслідок наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивачки через неправомірність дій роботодавця, зважаючи на характер і тривалість моральних переживань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія дійшла висновку про необхідність стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 2.000 грн.

Інші доводи позивача приведені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

В звязку з наведеним колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди та стягнути з ТОВ «Вуглепромтранс» на користь ОСОБА_2 2.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року в частині відмови ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглепромтранс» про відшкодування моральної шкоди скасувати і в цій частині позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглепромтранс» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2.000 грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_10