Ухвала

іменем україни

15 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерно-комерційного банку «Львів» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі - ПАТ АКБ «Львів») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством акціонерно-комерційним банком «Львів» (далі - ЗАТ АКБ «Львів»), правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 2007S0375, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном погашення до 1 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником умов цього договору 23 серпня 2007 року між ЗАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 66,9 кв. м, житловою площею 35,33 кв. м, що належить іпотекодавцю на праві власності.

Крім того, на забезпечення виконання кредитного договору 1 липня 2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки, відповідно до якого вона як поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно із боржником у повному обсязі за своєчасне виконання останнім його зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 своїх договірних зобов'язань утворилася заборгованість, розмір якої станом на 11 червня 2015 року становив 16 824,29 доларів США, що було еквівалентно 355 889 грн 76 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № 2007S0375 у розмірі 16 824,29 доларів США, що було еквівалентно 355 889 грн 76 коп. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що 22 серпня 2007 року між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 2007S0375, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном погашення до 1 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання позичальником умов цього договору 23 серпня 2007 року між ЗАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 66,9 кв. м, житловою площею 35,33 кв. м, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

7 серпня 2008 року між ЗАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_5 було укладено доповнення № 1 до кредитного договору, згідно з яким плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 13,5 % річних.

1 липня 2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_5 було укладено додаток № 2 до кредитного договору, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у сумі 34 000 доларів США та встановлено відсоткову ставку у розмірі 12 % річних.

Крім того, на забезпечення виконання кредитного договору 1 липня 2010 року між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_8 було укладено договір поруки, відповідно до якого вона як поручитель зобов'язалася відповідати перед кредитором солідарно із боржником у повному обсязі за своєчасне виконання останнім його зобов'язань за кредитним договором.

Встановлено, що станом на 11 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № 2007S0375 становила 16 824,29 доларів США, що було еквівалентно 355 889 грн 76 коп., яка складалася з: 14 075,83 доларів США простроченої заборгованості за тілом кредиту, 2 434,81 доларів США несплачених відсотків за користування кредитом, 313,65 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків.

Суди, встановивши розмір заборгованості, дійшли висновку про наявність підстав для її стягнення як з боржника, так і з поручителя у солідарному порядку.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди залишили поза увагою те, що остання проплата за договором, відповідно до графіку погашення заборгованості, відбулася 30 травня 2013 року, а з вимогою до суду позивач звернувся у грудні 2014 року. При цьому суди не врахували вищезазначеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 7 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, та стягуючи заборгованість з боржника солідарно з поручителем,належним чином не перевірили, чи не припинилися правовідносини поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, що свідчить про неповне з'ясування судами всіх обставин у справі.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам також необхідно врахувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік О.В. Ступак Головуючий Судді: