АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

21 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомості частково недійсними з переведенням прав і обов'язків покупця, визнання свідоцтв недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що нею разом з відповідачем за час шлюбу, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2015 розірвано, за спільні кошти подружжя було набуте нерухоме майно, а саме: земельна ділянка та будинок, які знаходяться в Садовому товаристві «Затока» (далі - СТ «Затока») у м. Києві.

В лютому 2016 року дізналася про те, що в оспорюваних договорах купівлі-продажу будинку та земельної ділянки покупцем було зазначено матір відповідача ОСОБА_5.

За наведених обставин, просила суд з підстав, передбачених 203, 215, 217 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 посвідченого 19.04.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КияшкоА.В., в частині покупця ОСОБА_5 з переведенням прав покупця на ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 посвідченого 19.04.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КияшкоА.В., в частині покупця ОСОБА_5 з переведенням прав покупця на ОСОБА_3; визнати недійсним свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 14.02.2012, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 282-С/СТ від 06.02.2012 та свідоцтво про право на спадщину № 1-1324 від 23.12.2015, видане державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В.

09 листопада 2016 року ОСОБА_3, посилаючись на те, що в мережі «Інтеренет» наявне оголошення відповідача про намір продати спірні будинок та земельну ділянку, що знаходяться в садовому товаристві «Затока», що свідчить про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду у разі його задоволення, звернулася до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року заяву про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на майно, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 право власності на який зареєстроване за ОСОБА_1; земельну ділянку АДРЕСА_1 право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про забезпечення позову не встановив обставин, які б свідчили про спір між сторонами та про утруднення чи неможливість виконання можливого рішення суду у разі його задоволення. Суд вжив заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно у спорі немайнового характеру.

Просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року та постановити нову ухвалу, якою скасувати заходи забезпечення позову та зняти арешт з нерухомого майна.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, з підстав наведених в ній та просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача - ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції враховуючи характер спору, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду дійшов висновку про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним з огляду на наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 6 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі його задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_1, а також свідоцтв про право власності на оспорювані будинок та земельну ділянку, посилаючись на те, що спірне майно було придбано в період шлюбу за кошти подружжя, однак в договорах покупцем зазначена мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5

Таким чином, між сторонами існує спір про право, предметом якого є спірні земельна ділянка та садовий будинок.

На підставі вказаних обставин та положень закону, суд дійшов вірного висновку щодо існування спору між сторонами. У зв'язку з метою забезпечити виконання судового рішення в майбутньому, у разі його задоволення, судом і був забезпечений позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_1

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано суду жодних доказів в рахунок обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову, а судом не наведено в ухвалі жодних обставин на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду спростовуються правильними висновками суду та наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно накладено арешт на нерухоме майно у спорі немайнового характеру не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки діючим законодавством не заборонено вживати заходів забезпечення позову у позовах немайнового характеру, в тому числі шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постановляючи ухвалу, суд діяв відповідно до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/14906/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3039/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.