АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2029/2-2393/11 Головуючий 1 інстанції: Матвієвська Г.В.
Провадження: № 22ц/790/18/17
Категорія: договірні Суддя-доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 листопада 2011 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «А Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

У вересні 2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «А Банк» звернулось до суду з зазначеним позовом.

Позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №DN81AR03110170, що був укладений між сторонами 28 листопада 2007 року, у розмірі 94439,81 гривень, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 листопада 2011 року позов задоволено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою того ж суду від 12 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону, постановлено з порушенням норм процесуального закону, за неповно з'ясованих обставин у справі.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, представник банку проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 526, 625 ЦК України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами, необхідність виконання зобов'язань належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

За приписам ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Судовим розглядом встановлено, що 28 листопада 2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «А Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DN81AR03110170.

За умовами цього договору банк зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_2 кредит у сумі 83912,55 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,80 % на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів - 27 листопада 2014 року, а позичальник взяла на себе зобов'язання повернути кредит на умовах передбачених сторонами у договорі.

Банк взяті на себе зобов'язання за зазначеним договором виконав у повному обсязі.

Натомість ОСОБА_2 взяті на себе договором зобов'язання виконувала неналежно, що призвело до утворення заборгованості. Станом на 30 серпня 2011 року заборгованість за кредитном договором №DN81AR03110170 становила 94439,81 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 36645,35 гривень, заборгованість по відсоткам 18132,38 гривень, заборгованість по комісії за користування кредитом 10843,96 гривень та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором 28818,12 гривень.

Розмір заборгованості підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач взятих на себе зобов'язань по поверненню кредитних коштів не виконала, на неї слід покласти обов'язок сплатити кредит, проценти за користування кредитними коштами, та обумовлені договором комісію і пеню.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

З метою повного та всебічного з'ясування обставин у справі, та перевірки доводів представника відповідача наведених в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника відповідача про витребування у позивача документів на підтвердження розміру заборгованості.

Отриманими письмовими доказами встановлено, що дійсно ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2007 року придбала автомобіль ВАЗ 21112 (а.с.181-185).

28 листопада 2007 року між банком (заставоутримувач) та ОСОБА_2 (заставодавець) було укладено договір застави рухомого майна - автомобіля ВАЗ 21112, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, яким забезпечено виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором (а.с.186-190).

Встановлено також, що реалізація заставного автомобіля була проведена заставоутримувачем відповідно до умов договору застави, у позасудовому порядку, на підставі довіреності, виданої ОСОБА_2, на ім'я працівника кредитора - ПАТ «ПриватБанк» ОСОБА_4. Автомобіль було реалізовано 08 жовтня 2008 року за 32279,68 гривень, що відповідає умовам договору застави (п.24, п.34.5, п.35).

Виручені від продажу автомобіля кошти, 08 жовтня 2008 року були сплачені позичальником ОСОБА_2, шляхом внесенння нею на рахунок банку з метою погашенння заборгованості по кредитному договору №DN81AR03110170 від 28 листопада 2007 року (а.с.162).

Після надходження зазначених коштів на рахунок кредитора, вони були розподілені наступним чином: 22408,45 гривень - на погашення тіла кредиту; 3683,15 гривень - на погашення процентів за користування кредитними коштами; 1250,68 гривень - сплата комісії; 4937,40 гривень - витрати пов'язані з реалізацією заставного майна (а.с.162-180).

Зазначений рух коштів був відображений і в розрахунку заборгованості, що надавався позивачем при розгляді справи судом першої інстанції (а.с.5,6).

Крім того судом встановлено, що 28 листопада 2007 року між ЗАТ «Страхова компанія «Інгострах» та ОСОБА_2 на виконання зазначеного вище договору застави, було укладено договір страхування наземного транспорту. Об'єктом страхування є майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням заставним автомобілем ВАЗ 21112, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1; страховим агентом визначено ПриватБанк. Страховий платіж складає 281,85 гривень на рік (а.с.197-200).

Згідно умов кредитного договору (п.2.1.3) позичальник отримує кредит на оплату страхових платежів і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму, зідно договору страхування у разі не пред'явлення позичальником документів на підтвердження сплати страхових платежів з інших джерел. У зв'язку з тим, що позичальник ОСОБА_2 самостійно не сплачувала страхові платежі у розмірі 281,85 гривень, страхові платежі вносились банком, який є вигодонабувачем, і кожного року зазначена сума нараховувалась на тіло кредиту, що відповідає умовам кредитного договору та договору особистого страхування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги стосовно не врахування при обчисленні заборгованості за кредитом грошових коштів від продажу заставного автомобіля, були перевірені апеляційним судом та не знайшли свого підтвердження. Правильність розрахунку заборгованості відповідачем не спростована.

Доводи апеляційної скарги стосовно допущених судом порушень норм процесуального права, які обмежили права відповідача на участь у розгляді справи в суді першої інстанції, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України.

Відповідач мала можливість поновити своє право на участь у судовому засіданні на подання доказів та заявлення клопотань в суді апеляційної інстанції і таким правом скористалась через свого представника ОСОБА_3, який приймав участь у судовому засіданні та заявив клопотання про витребування письмових доказів, яке частково було задоволено.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: