Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу

м. Чернігова, третя особа - ОСОБА_5, про зобов'язання провести розрахунок, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня

2015 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 05 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у трудових відносинах з квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернігова (далі - КЕВ м. Чернігова). 12 липня 2015 року її було звільнено з посади сторожа матеріального складу КЕВ м. Чернігова за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак остаточного розрахунку з нею при звільненні не проведено.

З урахуванням зазначеного позивачка просила стягнути з КЕВ м. Чернігова на її користь премію, що надавалась працівникам до 08 березня за 2014 року - 2015 роки, матеріальну допомогу до відпустки за 2014 рік, компенсацію за 06 днів відпустки та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від

12 жовтня 2015 року, залишеним без змін останньою ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 05 вересня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачем було проведено повний розрахунок з ОСОБА_4 при її звільненні.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 липня 2015 року ОСОБА_4 було звільнено з посади сторожа матеріального складу КЕВ

м. Чернігова за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується витягом із наказу начальника КЕВ м. Чернігова (по стройовій частині) від 08 липня 2015 року № 124.

При цьому зчасу первісного звільнення ОСОБА_4 з 01 грудня 2013 року зКЕВ м. Чернігова стягувався середній заробіток за час вимушеного прогулу за рішенням суду, ці суми були виплачені

ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України і з даного приводу спір відсутній.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення премії, що надавались працівникам до 08 березня за 2014 року - 2015 роки, матеріальної допомоги до відпустки за 2014 рік, компенсації за 06 днів відпустки, судами попередніх інстанцій було враховано, що КЕВ м. Чернігова є структурним підрозділом Збройних Сил України, повністю фінансується з Державного бюджету України та п. п. 4.2, 4.3 Умов оплати правці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України від 24 січня 2006 року № 28, а також п. 7.4.2 колективного договору передбачено право адміністрації преміювати працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах коштів на оплату праці, надавати матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, у межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисі.

При цьому суди правильно виходили із того, що оскільки при винесенні наказів начальника КЕВ м. Чернігова № 33/адм від 04 березня

2014 року та № 37 від 04 березня 2015 року про заохочення працівників з нагоди Міжнародного жіночого дня, ОСОБА_6 фактично не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, не знаходилась на робочому місці та не виконувала своїх посадових обов'язків, при цьому положенням про преміювання працівників та умовам оплати праці не передбачено обов'язковості їх виплати всім працівникам відділу, а тому відсутності підстави для стягнення такої премії у примусовому порядку.

Крім того, судами обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за 2014 рік, оскільки видатки на посаду сторожа матеріального складу не були передбачені фондом оплати праці на 2014 рік, при цьому згідно з наказом від 04 червня 2015 року № 97

про надання ОСОБА_4 щорічної відпуски, в тому числі за періоди

2014 року, їй було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за

2015 рік, а витрати на надання матеріальної допомоги вдруге за рік не передбачені кошторисом.

Також судами враховано, що поновлення її на роботі відбулось у квітні 2015 року, а тому відсутні правові підстави для виплати компенсації за роботу у зоні посиленого радіологічного контролю, оскільки її виплата відмінена з 01 січня 2015 року Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій, при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від

12 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від

05 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Л.М.Мазур