Справа № 457/903/16 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/783/414/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Трансгалбуд»про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся з позовом до Приватного підприємства (далі-ПП) «Трансгалбуд» про визнання права власності на обєкт незавершенного будівництва. Просить визнати за ним право власності на обєкт незавершеного будівництва павільйону промтоварів, готовність якого становить 14%, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0400 га для будівництва і обслуговування павільйону, кадастровий номер земельної ділянки :03:003:0005, на вулиці Бориславській у місті Трускавці Львівської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 19 травня 2010 року між ПП «Трансгалбуд» та ним укладено договір купівлі-продажу майнових прав на обєкт незавершеного будівництва нежитлового призначення, відповідно до якого ПП «Трансгалбуд» передає йому (позивачеві) у власність майнові права на вказаний павільйон. Просить позов задовольнити.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 29 серпня 2016 року позов задоволено. Ухвалено визнати за ОСОБА_4 право власності на обєкт незавершеного будівництва павільйону промтоварів, готовність якого становить 14%, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0400 га для будівництва і обслуговування павільйону, кадастровий номер земельної ділянки :03:003:0005, на вулиці Бориславській у місті Трускавці Львівської області.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права, при неповному зясуванні обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що позивач та ПП «Трансгалбуд» не мають жодного відношення до спірного майна, яке належить йому (ОСОБА_3Л.). Вказує, що право власності на дане майно отримав за результатами прилюдних торгів.

Представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, просить таку задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без перевірки обґрунтованості позовних вимог; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; до участі в справі не залучені всі особи, чиїх прав стосується оскаржуване рішення. Тому з висновками суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що у суду першої інстанції не було жодних правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Обставини справи суд не зясовував, фактичні обставини не встановив.

З протоколу № 167566 проведення прилюдних торгів 18-20 травня 2016 року вбачається, що відповідно до лота 144185 на продаж виставлено спірний обєкт незавершеного будівництва (а.с.41).

Згідно акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна від 15 червня 2016 року переможцем торгів визнано ОСОБА_3, який сплатив кошти за придбаний обєкт (а.с.46,57,58). 9 вересня 2016 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на спірний обєкт незавершеного будівництва, яке зареєстровано в Держанвому реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.60-62).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; вважав, що зазначене ним встановлено.

Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 10, 174 ЦПК України належним чином не звернув увагу на вказану норму процесуального права, не врахував, що прийняття визнання позову відповідачем можливе лише у разі, коли таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб.

Суд першої інстанції у порушення ч. 4 ст. 174 ЦПК не зясував, чи не суперечить закону або чи не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб це визнання позову. Сторони не вказали, що відносно спірного обєкта наявні права інших осіб, існують обтяження. Інших осіб, які мають права щодо цього обєкта, не було залучено до участі у справі.

Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що суд не має права вирішувати питання про права і обовязки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Суд не зазначив, з яких підстав він бере до уваги визнання позову представником відповідача та дійшов невірного висновку про задоволення позову про визнання права власності.

Суд не врахував, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав.

Виходячи з аналізу чинного законодавства (Цивільного, Податкового кодексів України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), з урахуванням характерних ознак незавершеного будівництва, належить визнати, що обєкт будівництва (обєкт незавершеного будівництва) - нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких субєктивних майнових, а також зобовязальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

При вирішенні питання про виникнення, зміну та припинення субєктивних цивільних прав стосовно обєкта незавершеного будівництва потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Державна реєстрація прав обєкту незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ч.1 ст.1), з урахуванням особливостей правового статусу такого обєкта. Цим Законом встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2).

Право власності може набуватися різними способами, які поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності належать:

- набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на обєкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК);

- набуття права власності на перероблену річ чи на зібрані плоди або привласнені (добуті) загальнодоступні дари природи, у т. ч. в результаті полювання на диких звірів, вилову риби (ч. 2 ст. 189, статті 332, 333 ЦК);

- визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 376 ЦК);

- набуття права власності на скарб, бездоглядну домашню тварину, знахідку або інше безхазяйне майно, у т. ч. на майно, від якого відмовився або на яке втратив право попередній власник (статті 335-338, 340, 341, 343 ЦК України);

- набуття права власності на майно добросовісним набувачем від неуповноваженого відчужувача у разі відмови власнику в задоволенні позову про його витребування (статті 330, 388, 389 ЦК України);

- набуття права власності за набувальною давністю на окремі обєкти (ст. 344 ЦК).

До похідних способів належить набуття цього права:

- на підставі правочинів (ст. 334 ЦК України);

- в порядку спадкування після смерті громадянина (ст. 1216 ЦК України);

- в порядку правонаступництва при реорганізації юридичної особи (ч. 2 ст. 104, статті 107, 109 ЦК України);

- у випадку приватизації державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності (ст. 345 ЦК України).

Похідними способами набуття права власності зазвичай є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб чи публічно-правових утворень.

Загальною ознакою похідного способу набуття права власності є правонаступництво, тобто перехід права власності від одних осіб до інших. Таким чином, підстава набуття права власності в одних осіб є одночасно підставою для припинення права власності в інших осіб і навпаки.

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував та задовольнив позов без законних на те підстав.

На обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 цього Кодексу), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін.

Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей обєкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів регулюється відповідним порядком. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України належить розуміти у системному звязку із положенням ст. 182 цього Кодексу щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі обєкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК України не передбачено. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року (справа № 3-82гс11/32/14).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.213,214 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не зясував всіх обставин справи, не надав їм належної правової оцінки, хоч їх зясування має суттєве значення для правильного вирішення справи. Питання про залучення всіх осіб, чиїх прав і обовязків стосується спір, не розглянуто.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права і порушено норми процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 29 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на обєкт незавершеного будівництва павільйону промтоварів готовністю 14%, розташованого на земельній ділянці площею 0,0400 га (кадастровий номер :03:003:0005) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування павільйону на вулиці Бориславській в м.Трускавці Львівської області,- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: