Номер провадження: 22-ц/785/4390/17
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

при секретарі Ліснік Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, визнання права власності на житловий будинок, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення ціни продажу за договором купівлі-продажу житлового будинку,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на те, що 27.01.2014 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, згідно з цим договором відповідач повинна передати у її власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за 48000 грн. Договір належним чином зареєстрований в нотаріальній конторі. За умовами договору покупець віддав продавцю 8000,00 грн. в оплату будинку, решту 40000,00 грн. покупець мала віддати продавцю 25.07.2014 року, після чого нотаріус мав зареєструвати перехід права власності на будинок.

Також позивачка зазначила, що 25.07.2014 року вона приїхала до нотаріальної контори із грошима для передачі продавцю, однак ОСОБА_3 до нотаріальної контори не з'явилась, здійснила спроби виселити покупця із будинку та розірвати укладений договір в судовому порядку. Позивач посилалася на неможливість розрахуватися з відповідачем, оскільки вона відмовлялась приймати гроші в сумі 40000 грн.

В зв'язку з вищевикладеним просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, а також визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом ОСОБА_4 про стягнення ціни продажу за договором купівлі-продажу житлового будинку, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не виконала свої зобов'язання за укладеним договором купівлі-продажу будинку, оскільки не сплатила продавцю обумовлену договором вартість будинку в сумі 40000,00 грн. до 25.07.2014 року. Всі нарахування на суму невиконаного грошового зобов'язання вважає правомірними, оскільки вона до теперішнього часу позбавлена і будинку і коштів за нього, що за період прострочення виконання зобов'язання через значну інфляцію реальна вартість грошей знизилась, у зв'язку з чим її необхідно компенсувати.

На підставі вищевикладеного, просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь ціну продажу будинку в сумі 40000,00 грн., а також грошові нарахування за прострочення виконання зобов'язання за період з 26.07.2014 року по 14.11.2016 року: 3% річних в сумі 2771,51 грн., інфляційні нарахування на суму невиконаного зобов'язання в розмірі 29920,00 грн., проценти за користування грошовими коштами в сумі 18355,33 грн.; всього стягнути 91046,84 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник підтримали позовні вимоги, зустрічний позов визнали частково в сумі 40000 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні первинний позов не визнав, зустрічний позов підтримав у повному обсязі.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, визнання права власності на житловий будинок відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення ціни продажу за договором купівлі-продажу житлового будинку задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу житлового будинку від 27.01.2014 року, ціну продажу будинку в сумі 40000 грн., 3% річних за період з 26.07.2014 року по 14.11.2016 року в сумі 2771,51 грн., інфляційні нарахування на суму зобов'язання за період з 26.07.2014 року по 14.11.2016 року в сумі 29920,00 грн., всього стягнути 72691,51 грн.

В задоволенні зустрічного позову в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами в сумі 18355,33 грн. скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу житлового будинку проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 26.07.2014 року по 14.11.2016 року в сумі 18355,33 грн., а всього стягнути 91046,84 грн., посилаючись на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Також не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким визнати за нею право власності на житловий будинок, за зустрічним позовом задовольнити позовні вимоги про стягнення ціни продажу в сумі 40000 грн. та відмовити в задоволені всіх інших позовних вимог, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 27.01.2014 року ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, відповідно до умов якого продаж майна вчиняється за 48000,00 грн., з яких 8000,00 грн. продавець отримав від покупця, решта 40000,00 грн. будуть сплачені до 25 липня 2014 року. П. 5.3 договору передбачає, що право власності на нерухоме майно у покупця, згідно зі ст. 334 ЦК України, виникає з моменту виконання всіх умов договору та з дня державної реєстрації такого права. Договір був посвідчений державним нотаріусом Великомихайлівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №2-61 (а.с.13-15).

Сторонами в судовому засіданні був підтверджений факт укладення договору на вказаних умовах; також було підтверджено, що фактично продавець ОСОБА_3 отримала 8000,00 грн., а зобов'язання в частині сплати 40000,00 грн. досі не виконані. Право власності на будинок зареєстроване за ОСОБА_3

Також судом встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між сторонами, недійсним в судовому порядку не визнавався, відповідає вимогам чинного законодавства, належним чином пройшов нотаріальне посвідчення.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.08.2015 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 про розірвання вказаного договору; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, визнання права власності на житловий будинок , суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 204 ЦК України проголошена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п.5.3 договору купівлі-продажу житлового будинку встановлено, що перехід права власності на будинок від продавця до покупця виникає у продавця з моменту виконання умов договору та з дня державної реєстрації права.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку від 27.01.2014 року є дійсним, тому визнання його дійсним в судовому порядку не відповідає вимогам діючого законодавства, також судом встановлений факт невиконання ОСОБА_4 умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу будинку в частині несплати повної вартості будинку в сумі 40000,00 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про стягнення ціни продажу за договором купівлі-продажу житлового будинку, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 537 Цивільного кодексу України визначено умови, за яких боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, зокрема в разі:

1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання;

2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Також чинним законодавством визначено місце вчинення даної нотаріальної дії. Так, прийняття нотаріусом грошових сум і цінних паперів проводиться за місцем виконання зобов'язання та здійснюється за відповідною заявою заінтересованої особи (боржника) або за заявою ліквідатора громадянина-підприємця, визнаного банкрутом. Така заява реєструється нотаріусом у книзі вхідної кореспонденції і є підставою для вчинення нотаріальної дії. Для вчинення цієї нотаріальної дії нотаріусом відкривається окремий поточний рахунок у будь-якій банківській установі. Державна нотаріальна контора відкриває рахунок для обліку депозитних сум в органах Державного казначейства України. Про надходження грошових сум і цінних паперів нотаріус повідомляє кредитора і на його вимогу, яка оформлюється у вигляді заяви, або за заявою та рішенням господарського суду, які подає ліквідатор громадянина-підприємця, видає йому належні грошові суми або цінні папери. Повернення грошових сум і цінних паперів особі, що внесла їх у депозит, допускається лише за згодою депонента (особи, на користь якої внесено таку суму). Вимога про повернення грошових сум і цінних паперів і згода на їх повернення повинні бути оформлені письмово.

Аналіз положень ст. 537 ЦК України дозволяє зробити висновок, що вказана правова норма призвана захищати права добросовісного боржника при ухиленні кредитора від виконання його обов'язків по прийняттю зобов'язання. Таким чином законодавством чітко передбачені дії боржника при небажанні кредитора приймати зобов'язання. Вказана правова норма є нормою загальної дії; її застосування не обумовлено необхідністю зазначення вказаних можливостей в договорі, який укладений між сторонами.

В матеріалах справи відсутні будь-які об'єктивні дані, про те, що ОСОБА_4 вживала заходів для належного виконання зобов'язання по даному правочину, у зв'язку з чим, порушення зобов'язання визнається судом таким, що сталося з її вини.

У ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний уплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми.

Стаття 625 ЦК розміщена в розд. І «Загальні положення про зобов'язання» кн. 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

На підставі зазначених правових позицій, суд зробив правильний висновок, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення грошових нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України є правомірними, оскільки відповідач позбавлена можливості використовувати грошові кошти, виплату яких прострочив позивач, за час прострочення грошового зобов'язання реальна вартість грошей знецінилась, тому відповідач має право на компенсацію.

ОСОБА_3 та її представником наданий обґрунтований та повний розрахунок сум інфляційних нарахувань та 3% річних на суму простроченого грошового зобов»язання в розмірі 40000,00 грн. Із наданих розрахунків вбачається, що за період з 26 липня 2014 року по 14.11.2016 року 3% річних від 40000,00 грн. склали 2771,51 грн.; інфляційні нарахування на вказану суму за зазначений період становлять 29920,00 грн. ОСОБА_4 та її представник не оспорювали наданих відповідачем розрахунків.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу будинку вартість будинку, за домовленість сторін, склала 48000,00 грн., з яких продавець отримав від покупця лише 8000,00 грн., 40000,00 грн. продавцю не сплачені. ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні визнали зустрічний позов в цій частині.

На підставі вищевикладеного, судом обґрунтовано було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 в рахунок оплати вартості будинку 40000,00 грн., 3% річних за період з 26.07.2014 року по 14.11.2016 року в сумі 2771,51 грн., інфляційні нарахування на суму зобов'язання за період з 26.07.2014 року по 14.11.2016 року в сумі 29920,00 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції помилково не були застосовані положення ст. 1048 ЦК України в частині визнання розміру процентів за користування грошовими коштами в сумі 18355,33 грн., які підлягають стягненню з боржника, як покупця за договором купівлі-продажу, який прострочив оплату товару проданого в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу, не приймається судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що ст. 1048 ЦК України, яка є підставною для нарахування вказаних процентів, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки регламентує правовідносини, які виникають при укладенні договору позики.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що всі умови договору купівлі-продажу нею виконані, однак відповідач відмовляється від отримання обумовленою договором суму покупки і не надає номеру свого рахунку для перерахування грошей, не з'являється за триманням грошей, проживаючи за межами України, не приймається судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що судом роз'яснювалось ОСОБА_4 та її представнику, що вона має право внести відповідні кошти на депозитний рахунок суду в забезпечення своїх вимог, але ОСОБА_4 з моменту звернення з позовом до суду, не реалізувала свої права, а тому порушення зобов'язання визнано судом таким, що сталося з її вини.

Інші доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки вони також спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду надано не було.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг на увагу не заслуговують, та задоволенню не підлягають, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим апеляційний суд відхиляє апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3- відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець