Справа №442/7934/16-ц
Провадження №2/442/552/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря Кондратів І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДЦ УКРАЇНА» до ОСОБА_2 про визнання пункту договору недійсним, суд -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить про визнання недійсним пункту 3.2. Договору оренди нежитлового приміщення від 30.04.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю 2ДЦ Україна» (32424255) та ОСОБА_2.

В обґрунтування позову покликається на те, що між сторонами було укладено Договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 183,9 кв.м., що по вул. Шолом Алейхема,1, яке належить відповідачу на праві приватної власності, строком до 27.04.2015 року, а в подальшому автоматично пролонгований на той самий термін у порядку, визначеному п.2 розділу 6 Договору. Пунктом 3.1. Договору встановлено, що розмір орендної плати щомісяця за користування обєктом оренди становить не менше 26 101, 61 грн. без ПДВ, з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб (включно). Сума до виплати Орендодавцю повинна складати не менше 21664,34 грн. без ПДВ. Вартість оренди за 1 кв.м. складає 141,93 грн. без ПДВ з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб. Сума до виплати Орендодавцю повинна складати не менше 117,80 грн. без ПДВ за 1 кв.м.. До складу орендної плати включається плата за користування земельною ділянкою.

Крім того, п.3.2. Договору закріплено, що сума орендної плати індексується на коефіцієнт, який дорівнює офіційному курсу гривні до дол. США, встановленому на день сплати орендної плати станом на 01 число поточного місяця, поділеному на офіційний курс гривні до долара США, встановлений НБУ на дату підписання договору.

Тобто, фактично в п.3.2. Договору передбачено здійснення коригування розміру щомісячної орендної плати, визначеної в п. 3.1. Договору, відповідно до обрахованих згідно п.3.2. Договору курсових різниць.

Разом з тим, з Договору орендні платежі визначені у національній валюті України ( п.3.1. Договору), еквівалент у іноземній валюті сторонами не визначався, а тому привязка зміни курсу долара США по відношенню до гривні є неправомірною та суперечить нормам ч.2 ст. 533 ЦК України.

Більше того жодного положенням договору не свідчить про обовязок Орендаря самостійно визначати та за умовчування визначати сплачувати Орендодавцю розмір орендної плати з урахуванням курсових різниць.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві. Позов просила задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 позову не визнала з підстав, викладених у письмовому заперечені на позов. Зокрема, вказала, що норми закону не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, а також здійснення перерахунку грошових зобовязань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни курсу НБУ національної валюти по відношенню до іноземної валюти. Тому коригування орендних платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара) прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України (правова позиція у постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011р по справі №12/149, від 07 жовтня 2014р. по справі №910/763/13, від 27 березня 2012 року по справі №55/440).

Разом з тим, подала заяву про застосування строків позовної давності, оскільки договір, який містить оскаржуваний пункт укладений 30.04.2012 року, а позивач з даним позовом звернувся лише у січні 2017 року.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Як стверджується матеріалами справи, що 30 квітня 2012 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за яким відповідачем передано позивачу в оренду приміщення загальною площею 183,9 кв.м., що знаходиться за м. Дрогобич, вул. Ш.Алейхема, 1, і належить відповідачеві на праві приватної власності, строком до 27 квітня 2015 року, а в подальшому автоматично пролонгований на той самий термін на тих самих умовах у порядку, визначеному п. 2 розділу 6 Договору.

Відповідно до п.3.1 договору розмір орендної плати за користування обєктом оренди становить не менше 26101,61грн. без ПДВ з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб (включно). Сума до виплати Орендодавцю повинна складати не менше 21664,34грн. Вартість за 1 кв.м. складає 141,93грн. без ПДВ з урахуванням суми податку з доходів фізичних осіб. До складу орендної плати включається плата за користування земельною ділянкою.

Згідно п.3.2 розділу 3 договору оренди сума орендної плати індексується на коефіцієнт, який дорівнює офіційному курсу гривні до долара США, встановленому на день сплати орендної плати станом на 01 число поточного місяця, поділеному на офіційний курс гривні до долара США, встановлений на дату підписання даного договору (7,9860грн./дол.США).

Відповідно до ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. По договору оренди нежитлового приміщення відповідач та позивач по справі домовилися про розмір орендної плати за 1 кв.м. орендованого приміщення та про коригування розміру орендної плати у випадку зміни офіційного курсу долара до гривні, що є складаю плати за користування орендованим майном і не заборонено нормами цивільного чи іншого законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.ч.1,3,4,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вичинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із змісту ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таке значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, тобто спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце.

Згідно ч. 1 ст.236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Так, суд бере до уваги покликання відповідача на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.11.2016 року у справі № 442/5586/16-ц, де було встановлено порушення ОСОБА_1 умов Договору та вирішено стягнути з ТОВ «ДЦ Україна» в її користь заборгованість щодо сплати індексації курсової різниці у сумі 1 177 639, 04 грн., яке перебуває на розгляді Апеляційного суду Львівської області.

Разом з тим, ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Тобто відповідно до ст. 524 ЦК України допускається визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не навпаки.

Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Одночасно, як зазначено вище, сторонам у договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіційним курсом валюти на дату проведення платежу.

Частина 1 ст. 524 носить імперативний характер і зобов'язує, а ч. 2 ст.524 носить рекомендуючий характер вона надає право, застосування якого залежить від потреб учасників правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивачів та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Положенням ст.ст. 27-30 ЦПК України передбачено, що засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, таким чином суд приходить до переконання, що оспорюванні пункти слід визнати недійсними.

Під час укладення договору волевиявлення сторін було вільним, його зміст не суперечить Цивільному кодексу, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, виконувався, укладаючи договір оренди, визначаючи оренду плату, позивач брав на себе певні ризики щодо коливання курсу.

Законодавством встановлена свобода в субєктів господарювання щодо визначення ціни на свої послуги, обмеження стосується лише тих послуг, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

З договору вбачається, що позивач погодився на встановлену ціну, про що свідчить добровільне підписання ним Договору та оплата цих послуг у належному розмірі впродовж тривалого часу.

У судовому засіданні представником позивача не надано доказів, які б свідчили про недійсність оскаржуваного укладеного договору оренди, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Так, в судовому засіданні представник відповідача просила відмовити в задоволення позову як із-за безпідставності, так і в результаті пропуску строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256, ч. 3 ст. 267 ЦК України, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні не здобуто доказів того, що оскаржуваний пункт не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, тобто не здобуто жодної із підстав для визнання його недійсним, а тому суд приходить до висновку, що позивачем у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Таким чином, у випадку недоведеності позову, суд відмовляє у його задоволенні з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску строків позовної давності.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь позивача не стягуються.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя: О.Б.Нагірна

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.02.2017року.