АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

21 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, треті особи: Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про поновлення на роботі, скасування наказу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ).

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що згідно наказу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 30/ок від 07 липня 2015 року його звільнено з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Наказом Концерну РРТ від 29.07.2015 № 273 дату звільнення змінено на 13.07.2015.

Позивач, посилаючись на те, що його звільнення з посади здійснено з порушенням трудового законодавства та встановленого порядку, а саме без надання попередньої згоди профспілковою організацією на таке звільнення, просив суд визнати незаконним наказ Концерну РРТ від 07.07.2015 № 30/ок, скасувати наказ Концерну РРТ від 07.07.2015 № 30/ок, поновити його на попередній роботі на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.07.2015 до моменту поновлення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення в порушення норм процесуального права належним чином не дослідив рішення профспілкового комітету щодо відмови у наданні згоди на звільнення, не перевірив наявність правового обґрунтування такої відмови, та у порушення вимог ст. 212, 213 ЦПК України, не надав правової оцінки вказаному рішенню у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Судом не взято до уваги, що відповідач не використав усі наявні можливості для забезпечення зайнятості персоналу на підприємстві, що є порушенням частини 3 статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та пункту 3.2. Колективного договору.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.12.2016 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання, в якому свої позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу за його відсутності.

Представник третьої особи Професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - ПС Концерну РРТ) - ОСОБА_3 подав до суду клопотання, в якому апеляційну скаргу позивача підтримав та просив розглянути справу без участі представника ПС Концерну РРТ.

Третя особа Первинна профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - ППО Концерну РРТ) в судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача - ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з чим дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до 13 липня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну радіомовлення, радіозв'язку та та телебачення.

У відповідності до вимог Закону України «Про колективні договори і колективні угоди» та з метою регулювання виробничих, трудових та соціально - економічних відносин між адміністрацією Концерну РРТ та об'єднаною профспілковою організацією Концерну РРТ укладено Колективний договір на 2014-2016 роки, який затверджено на конференції трудового колективу Концерну РРТ 23 квітня 2014 року.

В Концерні радіомовлення, радіозв'язку та телебачення створена Первинна профспілкова організація Концерну РРТ, яка відповідно до укладеного Колективного договору забезпечує захист прав вивільнюваних працівників, членом якої був позивач.

07 квітня 2015 року Концерном РРТ видано наказ № 123 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

У встановленому законом порядку ОСОБА_1 був повідомлений про майбутнє звільнення та отримав таке повідомлення 07.04.2015. Від запропонованих посад в Концерні РРТ, переведенні на іншу роботу відмовився, про що відповідачем складено акт.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

07 квітня 2015 року Концерн РРТ листом № 1438/1-08 повідомив Первинну профспілкову організацію Концерну РРТ про майбутнє скорочення ОСОБА_1, членом якої був останній.

На виконання вимог ст. 43 КЗпП України адміністрація Концерну РРТ 15.05.2015 направила до ППО Концерну подання № 2015/1-9-08 з проханням надати згоду на звільнення ОСОБА_1

Відповідно до п. 5 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Первинна профспілкова організація у встановлений законом строк рішення про надання або ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1, відповідно до вимог ст. 43 КЗПП України до Концерну РРТ не надала, а тому у Концерну РРТ були всі підстави вважати, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що ненадання згоди на звільнення іншою профспілкою Концерну РРТ, а саме Професійною спілкою Концерну РРТ (далі - ПС Концерну РРТ) є підставами для задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що в Концерні РРТ створена і діє Первинна профспілкова організація Концерну РРТ, яка відповідно до укладеного Колективного договору забезпечує захист прав вивільнюваних працівників.

На час видання наказу Концерном РРТ про скорочення, позивач був членом первинної профспілкової організації (ППО Концерну РРТ).

Як вбачається з повідомлення № 1 від 24.04.2015 Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення повідомила генерального директора Концерну РРТ про те, що рішенням установчих зборів Професійної спілки Концерну РРТ від 12.03.2015, з метою представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки, утворено професійну спілку Концерну РРТ (ПС Концерну РРТ) зі статусом галузевої.

З 12.03.2015, не припиняючи членство у Первинній профспілковій організації Концерну РРТ (ППО), ОСОБА_1 став членом ще й Професійної спілки Концерну РРТ (ПС).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, а саме протоколом профспілкового комітету Професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 26.11.2016, ПС Концерну РРТ відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Обґрунтовуючи відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 ПС Концерну РРТ виходила з того, що Концерн РРТ порушив вимоги ч. 2 ст. 43, статті 49-4 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про професійній спілки, їх права та гарантії діяльності», статті 5 Закону України «Про колективні договори» та пункт 3.2. Колективного договору, не надавши до Професійної спілки Концерну РРТ обґрунтованого письмового подання про розірвання трудового договору з ОСОБА_1

Судова колегія вважає, що висновок ПС Концерну РРТ від 26.11.2016 щодо відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 є необґрунтованим, враховуючи наступне.

З протоколу профспілкового комітету ПС Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 26.11.2016, яким відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1, вбачається, що відмова ПС Концерну РРТ про відмову у наданні згоди на звільнення базується на тому, що Концерн РРТ не звернувся до ПС Концерну РРТ із поданням щодо звільнення позивача.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на час видання наказу Концерном РРТ про звільнення ОСОБА_1 Професійна спілка Концерну РРТ не була створена і ОСОБА_1 в той час не був її членом.

На підприємстві діяла Первинна профспілкова організація Концерну РРТ (ППО), яка була повідомлена щодо звільнення ОСОБА_1 з дотриманням положень, передбачених пунктами 1-3 статті 43 КЗпП України.

Згідно пункту 6 ст. 43 КЗпП України якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

За наведених обставина та положень закону, судова колегія вважає, що висновок Професійної спілки Концерну РРТ про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 є необґрунтованим.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_1 відповідачем було здійснено з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України, Закону України «Про професійнеі спілки, їх права та гарантії діяльності», а тому висновки суду що відмови в задоволенні позову є правильними.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо ненаправлення до Професійної спілки Концерну РРТ звернення Концерну РРТ про надання згоди/відмови про розірвання трудового договору з ОСОБА_1, оскільки як передбачено положеннями пункту 6 статті 43 КЗпП України згоду на звільнення працівника дає виборний орган тієї профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповновадений ним орган.

На час звернення 15.05.2015 відповідача до Первинної профспілкової організації Концерну РРТ позивач був членом Первинної профспілкової організації, членство якого припинено з 19.05.2015.

Отже, розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/24398/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3337/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.