РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., при секретарі Кудряшовій Ю.І., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації ,

ВСТАНОВИВ :

14.12.2016 року КП Водоканал звернувся в суд з позовом до відповідачів, що проживають ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення заборгованості по оплаті за воду і послуги каналізації, який в процесі розгляду справи уточнив, вказавши в заяві, що відповідачі користуються послугами КП Водоканал, повинні щомісяця провадити оплату за воду і послуги каналізації, однак оплату не вносять, у зв'язку із чим з 01.12.2010 р. по 30.06.2016 р. утворився борг у сумі 11294 грн. 06 коп.

На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 546 від 28.10.1999 року Про порядок оплати послуг за водоспоживання і водовідведення збір абонентської плати з населення за водокористування і водовідведення провадиться окремо від інших комунальних послуг на розрахунковий рахунок КП Водоканал.

У добровільному порядку погасити наявну заборгованість відповідачі не бажають.

Позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за воду і послуги каналізації в сумі 11294 грн. 06 коп. і судові витрати у сумі 1378 грн. 00 коп.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просить задовольнити, зазначаючи, що у 2011 році було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 4005,85 грн. за період з 01.01.2004 року по 30.11.2010 року, який у червні 2013 року був скасований, у подальшому позивач звертався до суду у 2016 році із заявою про видачу судового наказу, однак у прийняті заяви було відмовлено, також зазначив, що відповідачі за цей період у добровільному порядку заборгованість не сплачували, однак у рахунок погашення заборгованості зараховані грошові кошти у розмірі 375,48 грн. утримані за виконавчим документом №2н-1473/11. У судових дебатах проти застосування строків позовної давності не заперечує. Також зазначив, що відповідачі до КП «Водоканал» за вказаний період жодної заяви про зупинення нарахування оплати за послуги у звязку із тим, що вони не проживають у вказаній квартирі не подавали, після оголошення перерви у судовому засіданні і проведенні перевірки щодо цього факту, також зазначив, що такі заяви від відповідачів не надходили.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечує, пояснивши, що КП Водоканал не уклало з нею договір, то і сплачувати за воду і послуги каналізації не зобовязана. Оскільки договору між нею та КП Водоканал не існує, то відповідач вважає, що підстав для звернення до суду у позивача не існує. Крім того, зазначила, що вона 13 років не платила за послуги водопостачання та водовідведення і платити не буде, а враховані оплати здійсненні при виконавчому провадженні, оскільки вони з відповідачем у вказаній квартирі не проживають, мають інше місце мешкання, а ОСОБА_3 взагалі жодного дня не проживав у вказаній квартирі, лише зареєстрований. Крім того, пояснила, що зверталася до Водоканалу з приводу зупинення нарахування оплати за ці послуги у 2002 році, копія звернення у неї не зберіглася. Крім того, заявила про застосування строку позовної давності і просить у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю.

При вищевикладених обставинах, суд ухвалив розглядати дану справу за відсутністю відповідача ОСОБА_3В, по наявних у справі матеріалах та доказах.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як встановлено судом, КП «Водоканал» у період з 01.12.2010 року по 30.06.2016 року надавав послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 11669,54 грн. у квартиру АДРЕСА_1. За цей період у примусовому порядку було сплачено 375,48 грн.

Власником 7/20 частин квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 р.№ 1852 від 23.07.2002 року, зареєстровано Запорізькому бюро технічної інвентаризації 26.07.2002 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням, витягом про реєстрацію права власності (а.с. 22-23). Співвласниками вказаної квартири є також ОСОБА_5 13/40 частин та ОСОБА_6 -13/40 частин.

На вказану квартиру відкрито два особових рахунку по сплаті послуг КП «Водоканал», один із яких -16100469,зареєстровано за ОСОБА_2 У квартирі лічильники відсутні.

За рішенням Запорізької міської ради № 546 від 28.10.1999 року збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП "Водоканал".

Правовідносини з приводу водопостачання та водовідведення регулюються нормами Закону України „Про житлово-комунальні послуги" та Закону України № 2918 від 10.01.2002 року "Про питну воду та питне водопостачання" .

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначених п.5 ч.3 ст.20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю

відповідно до національних або міжнародних стандартів; підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Обов'язок споживача житлово-комунальних послуг власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення із оплати житловою - комунальних послуг. Така правова позиція висловлена в ухвалі ВСУ від 08.04.2009 р.

Більш того, ні ЦК України, ні ЖК України, ні Законом України „Про житлово-комунальні послуги" випадки, в яких недодержання сторонами письмової форми правочину про надання житлово-комунальних послуг, має наслідком його недійсність, не передбачені.

У відповідності зі ст. ст. 16 ч.1, 19 ч.1, 29 ч.3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства; відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах; договір на надання послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном. Власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю.

Стаття 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» встановлює, що споживачі питної води зобов'язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1-3,5 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов'язує.

За ст.322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, чинним законодавством України встановлений обов'язок власника квартири нести витрати повязанні з утримання квартири.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що позов ґрунтується на зобов'язальних правовідносинах з приводу надання послуг по водопостачанню і водовідведенню у АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що законним власником квартири, в яку Позивачем надаються послуги, є ОСОБА_2, з яким у Позивача склалися фактичні договірні правовідносини у період з 01.12.2010 по 30.06.2016 року, письмовий договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення між КП «Водоканал» та власником не укладався, тому плату за послуги мають бути внесені щомісяця не пізніше 10 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Дійсно Законом України „Про житлово-комунальні послуги" передбачено укладання між споживачем та виконавцем письмового договору на надання житлово-комунальних послуг на основі типового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Матеріалами справи підтверджено, що КП «Водоканал» надавало у квартиру, яка належить ОСОБА_2 зазначені послуги, а вона їх одержувала і не відмовлялася від них. Доказів неякісного надання послуг відповідач не надав і оскільки він від послуг, які надавав КП «Водоканал» офіційно не відмовлявся, їх фактично одержував, то у нього виник обов'язок сплатити ці послуги.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні .

Посилання ОСОБА_2 на ті обставини, що вона зверталася до КП «Водоканал» із заявою про зупинення нарахування оплати за послуги з підстав не проживання у вказаній квартирі, перевірялися судом.

Так, у судовому засіданні оголошувалася перерва для надання КП «Водоканал» можливості перевірити надходження від відповідачів такої заяви, після чого КП «Водоканал» зазначив суду, що службовою перевіркою було встановлено, що відповідачі до КП «Водоканал» за вказаний період жодної заяви про зупинення нарахування оплати за послуги не зверталися.

При цьому, долучені до матеріалів справи ОСОБА_2 акти про непроживання її за цією адресою не можуть замінити подання нею такої заяви до особи, яка надає послуги.

Слід зазначити, що доказів такого звернення не надав у судовому засіданні і відповідач, який в силу ст.60 ЦПК України повинен був довести вказаний факт, перекладаючи цей обовязок на позивача, відтак, суд вважає, що нарахування оплати за послуги було здійснено позивачем правомірно. Під час судового розгляду ОСОБА_2 також не побажала скористатися можливістю подати до КП «Водоканал» таку заяву про зупинення нарахування оплати за послуги.

В підтвердження своїх доводів про непроживання у спірній квартирі ОСОБА_2 надала суду акт (а.с.24).

Між тим, до даного акту суд відноситься критично, оскільки оригінал його надано не було, а з його ксерокопії долученої до справи вбачається дописаним дату його складання 10.08.2016 року, він викладений від імені відповідачів за формою заяви та цей акт не затверджено в установленому порядку, підписи свідків ніким не засвідчені та зазначені у акті особи не опитувались судом в якості свідків і таких клопотань відповідачем не заявлялось, з аналогічних підстав суд також критично відноситься до акту про проживання відповідачів за іншою адресою з 2003 року.

Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів часу непроживання в спірній квартирі, надані відповідачем акти не є такими доказами.

Згідно з ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв'язку з невиконанням обов'язків по оплаті виникла заборгованість. Суд вважає, що сума боргу в розмірі 11294,06 грн. за надані позивачем послуги, яка утворилася за період 01.12.2010 року по 30.06.2016 року є доведеною і обґрунтованою.

Жодних заперечень щодо наданого суду розрахунку відповідач не надав і його не спростував.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом до двох відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то саме позивач повинен за сприянням суду довести, що відповідачі залучені до участі у справі позивачем є відповідальними за порушення права позивача на отримання оплати за комунальні послуги.

Відповідач ОСОБА_2 неодноразово звертала увагу на те, що вона є єдиним власником квартири, а її син не є відповідачем по висунутим вимогам про стягнення боргу. Позивач не побажав уточнити заявлені вимоги з урахуванням цих обставин.

Оскільки згідно із статтею 322 ЦК України тягар утримання майна лежить на власникові, то стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за водопостачання та водовідведення в квартиру, де він не є власником, не ґрунтується на законі.

Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобовязання ( ст..541 ЦК України). Зазначені норми цивільного кодексу в повній мірі узгоджується зі статтею 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Слід також зазначити, що згідно зі ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Питання щодо оплатного або безоплатного користування житлом з усіма комунальними послугами, щодо порядку та розміру участі члена сім'ї власника в оплаті житлово-комунальних послуг, за змістом ст. 156 ЖК України, вирішується між самим власником та членом його сім'ї, і тільки у разі наявності спору між ними, вирішується судом.

Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України).

Так, ч.1,3,4 ст. 156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Ст. 162 ЖК УССР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо приміщень, які належить особі на праві приватної власності є саме ця особа і саме власник несе витрати по утриманню майна, не залежно від фактичного проживання у квартирі, що є його власністю.

Разом із тим, щодо відповідача ОСОБА_3 то слід зазначити, що він не є ні власником приміщення, ні наймачем, з ним не було укладено ні договору найму житла, ні піднайму, також між сторонами не було укладено і договору на користування послугами водопостачання і водовідведення.

На підставі наведеного, суд доходить висновку, що саме на власника приміщення на якого відкрито особовий рахунок покладено обов'язок зі сплати цих послуг, якщо інше не встановлено угодою між ним та членами його сім'ї, і згідно з ч.3 ст. 156 ЖК УССР, якщо власник не згоден з порядком сплати комунальних послуг, який покладається на нього, то він має право вирішити це питання з членами його сім'ї або шляхом укладання угоди, або в судовому порядку, зокрема, пред'явити вимогу до членів сім'ї про сплату витрат за спожиті послуги.

Отже, ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі і подання до нього вимог лише з тих підстав, що на час звернення до суду з позовом він є зареєстрованою особою у вказаній квартирі є безпідставними та необґрунтованими і такі вимоги мають бути предявлені до власника квартири приватного житлового фонду, на якого до того ж відкрито особовий рахунок, а позивач помилково вважає, що оскільки ОСОБА_3 зареєстрований за даною адресою, то є відповідальною особою за сплату комунальних послуг .

Отже, позивачем заявлений позов до неналежного відповідача ОСОБА_3, який не є власником чи наймачем квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 та не може нести відповідальність за порушення оплати послуг з водопостачання та водовідведення власником квартири, солідарний обовязок у такому разі за договором або законом не виникає, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги заявлені до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення заборгованості з власника квартири ОСОБА_3 у розмірі 11294,60 грн., суд виходячи із меж заявлених вимог та положень ст. 10,11 ЦПК України визнає обґрунтованими вимоги до ОСОБА_3 у сумі 11294,60 грн., яка утворилася з а період з 01.12.2010 року по 30.03.2016 року.

Разом із тим, ОСОБА_2 до суду надані заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач.

У ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів чи витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України № 6-214цс15 від 21 січня 2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст.264 ЦПК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судом встановлено, що КП «Водоканал» звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за надані з 01.01.2004 року по 30.11.2010 року послуги у розмірі 4005,82 грн.

14.04.2011 року Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя видано судовий наказ № 2н-1473/11 про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 4005,82 грн. за період з 01.01.2004 року по 30.11.2010 року послуги у розмірі 4005,82 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2013 року заяву ОСОБА_3, ОСОБА_2 задоволено, судовий наказ скасовано.

Отже строк позовної давності перервався з 14.04.2011 року і по 07.06.2013 року, з 08.06.2013 року почався знову і тільки 14.12.2016 року КП «Водоканал» звернувся до суду із даним позовом до суду.

При цьому у серпні 2016 року КП «Водоканал», тобто з пропуском 3 річного строку (з 08.06.2013р.) повторно звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу за спірний період, ухвалою Орджонікідзевського районного суду від 23.08.2016 року у прийнятті заяви про видачу судового наказу відмовлено.

Відмова суду у прийнятті заяви про видачу судового наказу не зупиняє перебігу позовної давності, оскільки судом не прийнято рішення про суті наказу.

Отже, таке звернення КП «Водоканал» не перериває строку позовної давності, а тому із вимогами про стягнення заборгованості за період з 01.01.2004- грудень 2013 роки з відповідачів КП «Водоканал» звернувся лише 14.12.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності (більше ніж 9 років), поважних підстав для поновлення строку КП «Водоканал» суду не надав, доказів переривання строку давності шляхом внесення платежів ОСОБА_2 не надано, оскільки як зазначив позивач надходження 375,48 грн. здійснено не добровільно, а в примусовому порядку на підставі виконавчого листа, що не свідчить про визнання боргу, а тому у позові до ОСОБА_2 в частині вимог з 01.01.2004 року по 14.12.2013 року, слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в межах трирічної давності з урахуванням меж заявлених вимог з 14.12.2013 року по 30.06.2016 року у розмірі 5519,03 грн., тому позов задовольняє частково.

Крім цього, судом встановлено, що відповідач по справі тривалий час не сплачує заборгованість за надані позивачем послуги (з її слів більше 13 років), тому суд вважає, що права позивача порушені і підлягають захисту.

Слід також зазначити, що КП Водоканал задовольняє потреби водоспоживачів усіх районів м. Запоріжжя, тому несплата підприємству за використану воду та надані послуги каналізації призводить до значних збитків.

Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України та вимог позивача з відповідача підлягають

стягненню витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 1378 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог, виходячи із ціни позову, а саме у розмірі 673,29 грн (48,03% вимог задоволено).

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 57- 61, 88, 212-215,218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Запоріжжя, яка зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь Комунального підприємства «Водоканал» м. Запоріжжя вул. Св. Миколая, 61 ( р/р 0001 в АКБ "ІндустріалБанк" МФО 3133849) борг по оплаті за воду і послуги каналізації у розмірі 5519,03 грн. (пять тисяч пятсот девятнадцять гривень 03 коп.) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 673,29 грн. (шістсот сімдесят три грн. 29 копійок) грн., а всього стягнути 6192,32 грн.

В решті частині вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Ю.В. Апаллонова