Справа № 463/6007/16-ц
Провадження № 2/463/738/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Шеремети Г.І.

при секретарі судових засідань - ОСОБА_1

за участю представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Львівського національного медичного університету імені ОСОБА_5, третьої особи: адміністрації державного закладу спеціалізована медико-санітарна частина №8 МОЗ України про розірвання типової угоди «Про підготовку фахівців з вищої освіти», -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, остаточно просив розірвати Типову угоду «Про підготовку фахівців з вищої освіти» №4 від 01.09.2011 року укладену між ОСОБА_4 та Львівським національним медичним університетом імені ОСОБА_5, за згодою сторін.

Позов мотивує тим, що в 2011 року на підставі проведеного конкурсу був зарахований на навчання до Львівського національного медичного університету імені ОСОБА_5 за спеціальністю стоматологія, на безоплатній основі. 01.09.2011 року на виконання вимог п.4 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням», затвердженого Постановою КМ України №992 від 22.08.1996 року та п.5 «Порядку працевлаштування працівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням», затвердженої МОЗ України №367 від 25.12.1997 року, між ним та університетом була укладена типова угода «Про підготовку фахівців з вищої освіти» №4. 29.03.2016 року без попереднього отримання підтвердження про наявність вакантної посади комісією з персонального працевлаштування випускників університету був направлений на роботу в Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина №8» МОЗ України на посаду лікар стоматолог-хірург, з місячним посадовим окладом згідно штатного розпису та забезпечення житлом згідно законодавства. Прибувши до місця працевлаштування згідно державного розподілу, працевлаштованим не був у звязку з відсутністю вакантної посади. У звязку з чим та відсутністю інших вакантних посад начальник ДЗ СМСЧ №8 МОЗ України не наполягав на 3-річному відпрацюванні по місцю відправлення, про що видав позивачу довідку. Таким чином, позивач вважає, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання взятого на себе зобовязання. На повторне звернення позивача та зі згоди Департаменту управління персоналом та кадрової політики 15.03.2017 року Львівським національним медичним університетом імені ОСОБА_5 було розірвано з ним Типову угоду «Про підготовку фахівців з вищої освіти» №4 від 01.09.2011 року за згодою сторін, що оформлено протоколом. З метою судового підтвердження факту розірвання типової угоди звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав, передбачених в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Додатково пояснила, що університет не несе відповідальності за достовірність поданої заявки на кількість випускників медичних закладів освіти щодо їх працевлаштування, оскільки обовязок щодо подачі та відповідальність за їх достовірність несуть відповідні управління охорони здоровя обласних державних адміністрацій. Крім того, додала, що перелік конкретних місць працевлаштування подається відповідними державними замовниками. Додала, що вимога позивача фактично задоволена в позасудовому порядку, оскільки на його вимогу 15.03.2017 року Львівським національним медичним університетом імені ОСОБА_5 було розірвано з ним Типову угоду «Про підготовку фахівців з вищої освіти» №4 від 01.09.2011 року за згодою сторін.

Представник третьої особи у судове засідання з розгляду даної справи не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності При прийнятті рішення покладається на розсуду суду. В письмових поясненнях пояснив, що дійсно на день прибуття позивача до закладу ДЗ СМСЧ №8 МОЗ України, згідно направлення, в штаті було лише 0,25% штатної ставки лікаря-хірурга стоматолога, тому заклад не мав можливості влаштувати позивача на повну ставку. Вказане повязано із ненаправленням до закладу запиту на підтвердження наявності вакансії, а відтак можливості подальшого працевлаштування (а.с.30-31).

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, оглянувши матеріали справи та додані до нього письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, що в позові слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 2011 року між ОСОБА_4, студентом 1 курсу стоматологічного факультету Львівського національного медичного університету імені ОСОБА_5 та Львівським національним медичним університетом імені ОСОБА_5 було укладено Типову угоду «Про підготовку фахівців з вищої освіти» №4, згідно якої університет брав на себе зобовязання щодо забезпечення студента якісною теоретичною та практичною підготовкою, місцем працевлаштування після закінчення навчання. А студент, в свою чергу, зобовязаний оволодіти теоретичними знання та практичними навичками, прибути після закінчення навчання до місця направлення і відпрацювати не менше 3-х років (а.с.8).

На виконання умов Типової угоди, закінчивши у червні 2016 року навчання позивача ОСОБА_4 було направлено в розпорядження ГУОЗ Дніпропетровської ОДА ДЗ «СМСЧ №8» м.Дніпродзержинськ для роботи на посаді лікар стоматолог-хірург з місячним окладом згідно штатного розкладу та забезпечити житлом згідно законодавства, що підтверджується направленням на роботу №3 (а.с.9).

З пояснень представника позивача, даних в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_4, прибувши до місця працевлаштування згідно державного розподілу, працевлаштованим не був у звязку з відсутністю вакантної посади.

У звязку з відсутністю можливості працевлаштувати ОСОБА_4 і не наполяганні на трьохрічному відпрацюванні згідно типової угоди начальником Державного закладу «Спеціалізована медико-санітарна частина №8» МОЗ України було видану позивачу відповідну довіку (а.с.10).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 629 ЦК України передбачено таку властивість договору як обовязковість до виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (ч.1 ст.652 ЦК України).

У відповідності до положень ч.ч.2-3 ст.653 ЦК України закріплено правові наслідки розірвання договору, згідно яких у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором.

З долученого до матеріалів справи протоколу про припинення Типової угоди «Про підготовку фахівців з вищої освіти» №4 від 01.09.2011 року, вбачається, що 15.03.2017 року було розірвано Типову угоду «Про підготовку фахівців з вищої освіти» №4 від 01.09.2011 року укладену між ОСОБА_4 та Львівським національним медичним університетом імені ОСОБА_5, за згодою сторін, що підтверджується проставленими у протоколі підписами обох сторін (а.с.48). Вказане розірвання проведено у відповідності до положень Типової угоди та зі згоди Департаменту управління персоналом та кадрової політики МОЗ України (а.с.45-46).

Зважаючи на вищенаведене та з врахуванням того, що вимога позивача була задоволена в позасудовому порядку, що підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими документами, то зважаючи на положення ст.3 ЦПК України, відповідно до якої судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, суд приходить до висновку про відсутність в даному випадку спору, а відтак відмовляє в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15,16 ,651,652,653,654, суд, -

в и р і ш и в:

В позові відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області в порядку та строки, передбаченіст.294 ЦПК України.

Суддя: Шеремета Г. І.