№ 336/1429/17
провадження № 2/336/1179/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2017 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

при секретарі Петрові С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що проходив військову службу в Збройних Силах у період з січня 1966 р. по грудень 1984 р.
При виконанні службового обов`язку в Збройних Силах, його почали турбувати болі в підложечній області з 1972 р. В 1974 р. був діагностований хронічний гастро дуоденіт, лікувався стаціонарно та амбулаторно. Восени 1978 р. лікувався в в/ч НОМЕР_1 , де була діагностовано виразкова хвороба виразка цибулини 12-палої кишки. У подальшому хвороба протікала з частими тривалими загостреннями. З грудня 1980 р. знову посилилися та почастішали болі в епігастрії, знизився апетит, з`явилась нудота.
У нього постійно виникають головні болі, які посилюються при зміні погоди, фізичному навантаженні запаморочення, похитування при ходьбі, значне погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності, дратівливість, порушення сну, загальна різка слабкість. Проходив неодноразові лікування.
Наслідком захворювання стало отримання 3-ї групи інвалідності безстроково із протипоказанням важкої фізичної праці, що дає йому право на відшкодування моральної шкоди.
У зв`язку з захворюванням, отриманим під час проходження військової служби, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання.
Посилаючись на ці обставини, з підстав визначених ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач просить суд стягнути з МО України як центрального органу виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гр.
В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених в позові.
Представники відповідача заперечували проти задоволення позову.
Вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, виходячи з наступного.
Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.5 ст.17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно зі ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 вказаного закону).
Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (ст.. 15 вказаного закону).
Тобто, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
З матеріалів справи судом встановлено, що 06.01.1966 р. ОСОБА_1 був призваний на військову службу Орджонікідзевським районним військовим комісаріатом.
З наданої копії військового квитка вбачається, що позивач 28.12.1984 року був звільнений з військової служби з лав Радянської армії.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийнятий 20.12.1991 року, після звільнення позивача у 1984 році зі складу Збройних Сил СРСР, та в силу ст. 58 Конституції України не має зворотної дії в часі.
З наданих позивачем виписних епікризів (а.с.6) встановлено що з 1978 р., відповідач має виразкову хворобу виразка цибулини 12-палої кишки.
Захворювання позивача має загальний характер.
Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії 2-18 АЕ № 074656 від 14.09.1993 р., ОСОБА_1 встановлена 3 група інвалідності, захворювання отримано в період проходження військової служби.
Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії АД № 030165 від 25.08.2005 р. (а.с.5) позивачу встановлена третя група інвалідності, безстроково, захворювання отримано під час проходження військової служби.
Відповідно до наказу Про затвердження Положення
про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України № 402 від 14.08.2008 року, Центральна військово-лікарська комісія є органом медичного забезпечення має повноваження на прийняття рішення та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України, наділена повноваженням для встановлення причинного зв`язку захворювань, у військовослужбовців.
Надані в обґрунтування позову довідки про встановлення ОСОБА_1 інвалідності, видані Шевченківським МСЕК, який не наділений повноваженням на встановлення причинного зв`язку захворювань, у військовослужбовців.
З матеріалів справи видно, що з 1978 року спостерігається загострення стану здоров`я ОСОБА_1 , що призвело до страждань.
Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
У п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
З урахуванням приписів ст.1167 ЦК України, відшкодування моральної шкоди як спосіб захисту цивільних прав має низку особливостей, може бути здійснено незалежно від вини особи, що заподіяла її, у таких випадках:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) якщо шкоди завдано фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, а також унаслідок прийняття вказаними органами нормативно-правового акта, що було визнано незаконним і скасовано.
Аналізуючи наведене суд встановив, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, не знайшли свого підтвердження, доказів бездіяльності або дії які спричинили заподіяння моральної шкоди позивачу Міністерством оборони України, позивачем не надано.
Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, позивача звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, компенсуються за рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 88, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Дмитрюк