Справа № 515/522/17
Провадження № 2/515/935/17
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки-адвоката ОСОБА_2

відповідача представника Дивізійської сільської ради

Татарбунарського району Одеської області

третіх осіб ОСОБА_3

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просить визнати за нею право на земельну частку (пай), посилаючись на слідуючі обставини.

09 листопада 2002 року в селі Софіївка Білгород-Дністровського району Одеської області помер батько позивачки ОСОБА_5. Після його смерті залишилась земельна частка (пай) розміром 5,0 умовних кадастрових гектар, що перебувала у колективній власності КСП «Україна», відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0146928, виданого 21.12.1996 року на імя ОСОБА_6, яку позивачка має право успадкувати в порядку першої черги за законом.

Незадовго до своєї смерті, батько через розлад стосунків між ним та матірю позивачки, припинив постійне проживання разом з родиною, довіривши позивачці отримувати орендну плату за належний йому пай. Тому, після смерті батька, вона фактично прийняла спадщину та почала розпоряджатися належним йому майном.

При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті батька, позивачці було відмовлено в прийнятті заяви та відкритті спадкової справи у звязку з втратою шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини, та не надання доказів фактичного прийняття спадку.

Позивачка вважає, що вона фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки не відмовилась від спадщини, яка залишилась після смерті батька, має на руках оригінал правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай) спадкодавця, та отримувала орендну плату за користування земельним паєм, який належав батькові.

Крім того, позивачка зазначає про наявність розбіжностей у правовстановлюючих документах спадкодавця у написанні його по батькові, де в свідоцтві про смерть спадкодавця вказано «Захарійович», а в сертифікаті на право на земельну частку (пай) - «Захарович».

Оскільки на момент відкриття спадку діяв ЦК в редакції 1963 року, то згідно ч.1 ст. 549 даного кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадок, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Зазначені обставини, а також виявлені розбіжності у написанні по батькові спадкодавця, стали причиною звернення позивачки до суду з вказаним позовом про визнання за нею права на земельну частку (пай), оскільки в позасудовому порядку реалізувати своє право на спадкування зазначеного спадкового майна, вона позбавлена можливості.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с.23).

Представник Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с.24).

Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, але надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечували (а.с.21,22 ).

Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється.

У зв'язку з цим, з огляду на належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі.

Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем (а.с. 24), що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, до відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, чинне на час відкриття спадщини. Оскільки спадщина по даній справі відкрилась 09 листопада 2002 року - в день смерті спадкодавця ОСОБА_5, коли діяв ЦК УРСР (1963 року), зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті її батька ОСОБА_5 на право, на належну спадкодавцю, спадкову земельну частку (пай), однак отримати свідоцтво про право на спадщину по закону в порядку першої черги через нотаріальну контору вона не має можливості, у звязку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутність доказів фактичного прийняття спадку, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с.9), а також через виявлені розбіжності у написанні по батькові спадкодавця в свідоцтві про смерть та в сертифікаті на право на земельну частку (пай), що позбавляє позивачку можливості підтвердити документально факт належності правовстановлюючого документу померлому.

Вказані обставини підтверджуються наступними доказами:

- копією свідоцтва про народження за №264957 від 13.10.1981 року (а.с.4), згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №189471 від 29.08.2013 року (а.с.5), згідно якого ОСОБА_7 у 2013 році уклала шлюб з ОСОБА_8, після укладення шлюбу позивачці присвоєно прізвище «Єфіменко» ;

- копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 321929 від 11.11.2002 року (а.с.6), згідно якого ОСОБА_5 помер 09 листопада 2002 року в с. Софіївка, Білгород-Дністровського району, Одеської області;

- копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД за №0146928 від 21.12.1996 року (а.с.7), згідно якого ОСОБА_6 належить право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП «Україна», розміром 5,0 в умовних кадастрових гектарах;

-довідкою №174, виданою Дивізійською сільською радою Татарбунарського району Одеської області від 15.03.2017 року (а.с.8), із якої слідує, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент смерті, яка настала 09.11.2002 року, був зареєстрований за адресою: вул. Колгоспна (вул. Верхня), 6, с. Дивізія Татарбунарського району Одеської області. Крім нього, в будинку за вказаною адресою були зареєстровані: дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5;

- листом нотаріуса №219/01-16 від 29.03.2017 року (а.с.9), із якого слідує, що позивачці відмовлено в прийнятті заяви та відкритті спадкової справи у звязку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та не надання належних доказів фактичного прийняття спадщини;

- інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №47697474 від 13.05.2017 року (а.с.26), наданою приватним нотаріусом ОСОБА_9, якою повідомляється, що за результатами пошуку спадкової справи після померлого 09.11.2002 року ОСОБА_5 - інформація відсутня.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Ст. 5 Земельного кодексу України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Пунктом 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, зі змінами станом на 01.07.2014 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Так, фактично успадкувавши після смерті свого батька ОСОБА_5 належну останньому на день смерті земельну частку (пай), спадкоємець ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити на своє імя вищезазначене спадкове майно через відмову нотаріуса, якому необхідно надати докази фактичного прийняття спадщини та довести, що вона не пропустила шестимісячний строк на прийняття спадку, що є перешкодою для реалізації нею спадкових прав. (а.с.9). Крім того, перешкодою є наявність розбіжностей у написанні по батькові спадкодавця у правовстановлюючих документах.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 31.03.1995 року із змінами внесеними від 25.05.1998 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, враховуючи, що прізвище та імя спадкодавця у свідоцтві про смерть та у сертифікаті на право на земельну частку (пай) співпадають, вказані документи є в наявності на руках у позивачки, яка отримує по сертифікату орендну плату за користування землею, при відсутності заперечень відповідача та третіх осіб по справі, які також є спадкоємцями першої черги за законом, але не бажають приймати спадщину, про що свідчать їх заяви (а.с.21,22) та інформаційна довідка зі Спадкового реєстру щодо відсутності інформації про наявність спадкової справи щодо спадкодавця ОСОБА_5З.(а.с.26), суд вважає доведеним факт належності спадкодавцю ОСОБА_5 сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД за №0146928 від 21.12.1996 року (а.с.7), виданого на імя ОСОБА_6. Крім того, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини позивачкою, яка була зареєстрована та проживала за адресою спадкодавця на момент відкриття спадщини (а.с.8), не відмовилась від спадщини, яка залишилась після смерті батька, має на руках оригінал правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай) та отримувала орендну плату за користування земельним паєм, який належав батькові, тобто фактично вступила в управління та володіння спадковим майном .

Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою.

За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, за відсутності заперечень відповідача (а.с.24) та третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.21,22), враховуючи встановлений судом факт належності спадкодавцю ОСОБА_5 сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0146928 (а.с.7), розміром 5,0 в умовних кадастрових гектарах, що перебував у колективній власності КСП «Україна», при відсутності можливості вирішити спір у позасудовому порядку, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с.9), суд вважає, що за ОСОБА_1, як спадкоємцем першої черги за законом, повинно бути визнано право на спадкову земельну частку (пай) розміром 5,0 в умовних кадастрових гектарах, що перебував у колективній власності КСП «Україна» Татарбунарського району Одеської області, відповідно до вищезазначеного сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого 21.12.1996 року на імя ОСОБА_6, померлого 09.11.2002 року.

Керуючись ст.ст. 529, 548, 549, 550 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 5,15,16,392 ЦК України ст.ст.15,16, 58-60, 158, 174, 197, 209, 212, 214-215, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 (паспорт серії КМ №870062, виданий Татарбунарським РС ГУДМС України в Одеській області 28.11.2013 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), як спадкоємцем першої черги за законом, право на земельну частку (пай) розміром 5,0 в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0146928, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 21 грудня 1996 року на імя ОСОБА_6, померлого 09 листопада 2002 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Семенюк