УхвалА

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про встановлення фактів, що мають юридичне значення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її брат - ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина брата - ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно.

Позивачка вказувала про те, що з 2004 року вона проживали разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у будинку АДРЕСА_2 однією сім'єю, вели спільне домашнє господарство.

Зазначала про те, що після смерті ОСОБА_9, вона звернулась до Козельщинської державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про прийняття спадщини за законом, проте постановою державного нотаріуса від 13 березня 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що нею не надано документів, які підтверджують факт прийняття спадщини за законом як спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не менше п'яти років.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд встановити факт постійного проживання її з ОСОБА_8, померлим ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_9, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю протягом десяти років, а саме з 2004 року до 2014 року.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4., суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), щодо її проживання однією сім'єю не менше п'яти років разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а місцем її реєстрації та проживання була квартира АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Житлової ремонтно-експлуатаційної організації № 404 комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» від 23 травня 2014 року. Відповідно до довідки виконавчого комітету Лутовинівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області від 9 липня 2014 року у будинку АДРЕСА_2 до дня смерті проживали однією сім'єю ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 5 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д.Д. Луспеник

В.І. Журавель

С.П.Штелик