Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/269/15-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб - Радомишльської міської ради Житомирської області, Радомишльської державної нотаріальної контори, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Радомишльської міської ради про визнання права власності на частину спадкової квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом, уточненим в подальшому, у якому просили визнати за ними, як за спадкоємцями першої черги, право власності на 1/3 ід. частку кожному житлової квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7.

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що при зверненні до Радомишльської нотаріальної контори для оформлення документів на спадщину, були встановлені обставини, за яких вони не змогли отримати свідоцтво про право на спадщину. З'ясувалось, що спадкодавець ОСОБА_7 юридично не оформив право власності на спадкове майно: квартиру АДРЕСА_2, а саме: не здійснив державну реєстрацію нерухомого майна, придбаного за договором купівлі-продажу та посвідченого нотаріусом.

Третя особа - ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на частину спірної квартири, яку в подальшому просила залишити без розгляду.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено, зустрічні вимоги ОСОБА_6 залишено без розгляду.

У апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги повністю, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи. При цьому зазначають, що договір купівлі-продажу спірної квартири нотаріально посвідчений, що означає його відповідність закону, встановлену і зафіксовану нотаріусом. Вважають, що суд, відмовляючи у задоволенні позову не дав належної оцінки наданим позивачем доказам та прийшов до необґрунтованого та незаконного висновку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що позивачі у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними дітьми померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 (а.с.11,12 т.1).

Третя особа - ОСОБА_6 доводилась померлому ОСОБА_7 дружиною, шлюб між якими було зареєстрований 08 вересня 2008 року (а.с.52 т.1).

06 січня 2010 року ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про народження було проведено заміну паспорта громадянина України в зв'язку із зміною імені та видано його на ім'я ОСОБА_7 (а.с.17 копії спадкової справи, а.с.46 т.1).

Згідно договору купівлі-продажу від 21 квітня 2006 року ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойком В.М. 21.04.2006 р. за реєстровим номером 763 (а.с.15,16 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с.13 т.1). Після його смерті відкрилась спадщина.

17 червня 2013 року від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Радомишльської державної нотаріальної контори надійшли заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_7, на підставі яких заведена спадкова справа № 82/2013 до майна померлого (а.с.5,13 копії спадкової справи, а.с.46 т.1).

28 листопада 2016 року завідувачем Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області Капранчук О.В. позивачу ОСОБА_2 було надіслало лист, зі змісту якого вбачається, що нотаріусом відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки було виявлено, що вказане спадкове майно зареєстровано за іншою особою, тобто не за спадкодавцем (а.с.93 т.2).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керувався нормами ст. 1218 ЦК України та виходив з того, що на момент смерті спадкодавець ОСОБА_7 не набув права власності на спірну квартиру, оскільки правовстановлюючий документ на будинок не було зареєстровано у встановленому законом порядку, а відтак і спадкоємці не можуть набути права власності в порядку спадкування на майно, що не належало спадкодавцю за життя.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 657 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно з п.1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністра юстиції України № 7/5 від 7 лютого 2002 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації.

При цьому, обов'язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних осіб (п.1.5 Тимчасового положення).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Відповідно до наданої державним нотаріусом Житомирського обласного державного нотаріального архіву належним чином завіреної копії договору купівлі-продажу, посвідченого 21 квітня 2006 року приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойком В.М. за реєстровим № 763, оформлення угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 відбулось на підставі правовстановлюючих документів, а саме: свідоцтва про право власності на житловий будинок № 971, виданого 04.03.1998 р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, висновку про ринкову вартість майна та інших документів.

За домовленістю між сторонами, купівля-продаж нерухомого майна-квартири, здійснювалась за 105000,00 грн., які покупець ОСОБА_8 зобов'язувався сплатити продавцю ОСОБА_4 повністю готівкою після нотаріального посвідчення договору і одержання грошового кредиту в Радомишльському ТВ БВ Житомирської ОД АППБ «Аваль» м. Київ за кредитним договором № 014/7336/74/72305 від 21.04.2006 р. (п.2.1. Договору купівлі-продажу).

Крім того, з часу укладення зазначеного договору купівлі-продажу, тобто з 21 квітня 2006 року та до дня смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_1 р., ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_4, як сторони цього договору, не оскаржували його, не визнавали недійсним чи неукладеним.

ОСОБА_7 за власною волею, добровільно, розуміючи наслідки угод уклав договір купівлі-продажу житлової квартири, тобто реалізував свою волю на оплатне набуття у власність належного ОСОБА_4 майна на погоджених сторонами умовах. Державна реєстрація правочину була здійснена нотаріусом, видані відповідні витяги. Відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_7 на час відкриття спадщини не свідчить про відсутність волі відчужувача ОСОБА_4, яка за життя набувача у будь-який спосіб не оспорювала укладений правочин, розпорядилася належним їй нерухомим майном шляхом його відчуження з власної волі у передбаченому законом порядку. Тому, на час відкриття спадщини, квартира АДРЕСА_3 повинна ввійти до спадкової маси ОСОБА_7 як власність, що належала спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті.

З метою забезпечення реалізації фізичними і юридичними особами права на визнання державою правочинів, щодо яких передбачена державна реєстрація, до прийняття Верховною Радою України згідно із статтею 210 Цивільного кодексу України відповідного закону, Кабінет Міністрів України постановою № 671 від 26.05.2004 року затвердив Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, пунктом 6 якого визначено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

З моментом такої реєстрації договору про відчуження майна законодавець пов'язує виникнення у набувача права власності.

Висновки суду першої інстанції про те, що право власності на нерухоме майно ОСОБА_7 не було зареєстровано і він не набув такого права, спростовуються вищенаведеним та наступним.

Слід розрізняти державну реєстрацію договору і реєстрацію самого майна.

Як вказано вище, реєстрація нерухомого майна, на відміну від реєстрації договору, не має правовстановлюючого значення у договірних відносинах під час купівлі-продажу. З такою реєстрацією законодавець не пов'язує виникнення у особи права власності.

Отже, ОСОБА_7, уклавши договір купівлі-продажу спірної квартири, який був нотаріально посвідчений та відповідним чином зареєстрований, набув на неї право власності з 21.04.2006 року, а право власності на цю квартиру ОСОБА_4 припинилося згідно із п.1 ч.1 ст.346 ЦК України.

За правилами ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є його діти - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_6

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно листа завідувача Радомишльської державної нотаріальної контори Житомирської області Капранчук О.В. від 28.11.2016 р., адресованого ОСОБА_2, вбачається, що до закінчення провадження у даній справі, відсутні законні підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру. Крім того, наголошено про необхідність надання оригіналів документів на квартиру АДРЕСА_4.

Відповідно до пп. 4.15 п. 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Судом встановлено, що у визначеному чинним законодавством порядку за спадкодавцем нерухоме майно зареєстроване не було, тобто позивачі позбавлені можливості у поза судовому порядку набути право власності на спадкове майно.

Виходячи із преамбули ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV цей Закон спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, а державна реєстрація прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч. 2 ст. 3 Закону).

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави вважати, що непроведення ОСОБА_7 реєстрації права власності на придбану ним квартиру позбавляє його спадкоємців права ставити питання про визнання в порядку спадкування права на майно набуте спадкодавцем за договором купівлі-продажу, який не оспорений і не визнаний судом недійсним.

Посилання ОСОБА_6 в запереченнях на належність їй ? частини квартири, як частки в майні подружжя, набутого в період шлюбу через істотність збільшення її вартості, внаслідок проведення нею разом з покійним чоловіком ОСОБА_7 капітального ремонту є безпідставними, оскільки проведені перепланування та облаштування зручностей квартири у встановленому законом порядку не зареєстровані, проведені подружжям самовільно, без отримання необхідних дозволів на виконання вказаних робіт. Крім того, будь-якого судового рішення про визнання вказаного майна, належного покійному чоловіку ОСОБА_7, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя через збільшення його вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат безпосередньо дружини ОСОБА_6 (ст.62 СК України) на даний час не існує.

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 грудня 2013 року відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні її позову про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 у період з січня 2006 року по 08 вересня 2008 року, визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею право власності на ? частину вказаної квартири. У зв'язку з чим, посилання ОСОБА_6 на ті обставин, що спадкове майно складається із ? частини спірної квартири і позивачам повинно належити по 1/6 ід. частини квартири не підтверджені належними доказами та є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, враховуючи доведеність та обґрунтованість первісних позовних вимог, оскільки позивачі довели факт належності на праві власності спірної квартири померлому батькові, наявність перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового - про задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вищевказаних підстав та визнання за кожним з них право власності на 1/3 частки спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_11 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: