УхвалА

іменем україни

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Закропивного О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору поруки недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 квітня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого банк передав позичальнику кредит у розмірі 100 тис. грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 21 квітня 2011 року. 22 квітня2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ОСОБА_5 та банком було укладенодоговір поруки № 08-04-22-0010_166/R17/1, за умовами якого поручитель, зобов'язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору. 22 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між нею та банком було укладено договір поруки№ 08-04-22-0010_166/R17/2, за умовами якого поручитель, зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Зазначала про те, що про існування договору поруки від 22 квітня 2008 року № 08-04-22-0010_166/R17/2 їй стало відомо лише 23 вересня 2015 року, коли вона отримала рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року, яким стягнуто, у тому числі з неї, заборгованість за кредитним договором від 22 квітня 2008 року, як солідарного боржника. Вона вказаний договір поруки не підписувала, підпис у цьому договорі виконано від її імені іншою особою. Отже, спірний договір укладено поза її волею.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати договір поруки від 22 квітня 2008 року недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір поруки № 08-04-22-0010_166/R17/2 від 22 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_4, недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Діамантбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що згідно з висновком експерта Волинського експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 20 вересня 2016 року підпис в розділі 5 «Підпис сторін» графи «Поручитель» договору поруки від 22 квітня 2008 року № 08-04-22-0010_166/R17/2 виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Суди, вірно застосувавши положення ст. ст. 203, 207, 215 ЦК України, дійшли правильного висновку про те, що наявні підстави для недійсності спірного договору поруки, оскільки підпис від імені позивачки у спірному договорі поруки виконано іншою особою з наслідуванням її підпису. Отже, волевиявлення ОСОБА_4 на укладення правочину не було.

Колегія судів, погоджується з висновком судів про те, що рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2015 року, що набрало законної сили, яким стягнуто у тому числі з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 22 квітня 2008 року, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки недійсність договору поруки не було предметом розгляду у справі про стягнення кредитної заборгованості, у якій ОСОБА_4 участі не приймала, що позбавило її можливості подати заперечення або звернутись із зустрічним позовом про недійсність спірного правочину. Зазначені підстави мали б значення при вирішенні позову про припинення поруки (ст. 559 ЦК України), проте такі вимоги не заявлялись.

Отже вимоги ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК України застосуванню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що договір є неукладеним, а неукладений договір не може бути визнаний недійсним, є безпідставними, оскільки встановлено, що договір за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, отже він вчинений (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Крім того, зазначеними доводами ПАТ «Діамантбанк» підтверджує, що ОСОБА_4 спірний договір не підписувала.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний