Справа № 350/1137/16-ц
Провадження № 22-ц/779/461/2017
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представників апелянта ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, представників відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Рівнянської сільської ради, відділу Держгеокадастру у Рожнятівському районі Івано-Франківської області (Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області), про визнання недійсним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_7 на рішення Рожнятівського районного суду від 30 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_7 звернулася з даним позовом, який мотивовано тим, що рішенням Рівнянської сільської ради від 28 січня 2010 року ОСОБА_8 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки, площею 0,2500 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. 14 травня 2010 року йому видано державний акт про право власності на вказану земельну ділянку, який складений з помилками, зокрема межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_8 частково накладаються на межі земельної ділянки, яка у 1998 році виділена її чоловікові ОСОБА_9 Акт погодження меж земельної ділянки відповідача вона не підписувала, оскільки не була присутня під час обмірів земельної ділянки, а тому вважає його недійсним. Згідно архівного витягу з протоколу XVI сесії другого скликання Рівнянської сільської ради від 30 січня 1998 року ОСОБА_9, з яким вона перебувала у шлюбі та вела спільне господарство, безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,15 га для обслуговування житлового будинку. Після смерті чоловіка вона мала намір приватизувати вказану земельну ділянку, однак при проведенні обміру земельної ділянки геодезичною організацією землевпорядного проектування було встановлено, що розмір земельної ділянки становить 0,1311 га. Таким чином, відповідач ОСОБА_8 незаконно приватизував частину належної їй земельної ділянки, розміром 0,0189 га.

Просила визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1, виданий ОСОБА_8 управлінням Держкомзему у Рожнятівському районі Івано-Франківської області 14 травня 2010 року.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 30 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено за його безпідставністю.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення, неповноту дослідження судом усіх обставин по справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що ОСОБА_7 є землекористувачем суміжної земельної ділянки, про що свідчить довідка Рівнянської сільської ради від 05 серпня 2016 року №93-02/17 (а.с.115), однак суд не дав належної оцінки цьому доказу та картографічним матеріалам земель с. Рівня 1966 року, яким не відповідає конфігурація земельної ділянки ОСОБА_8, зазначена у державному акті, а також не витребував і не дослідив погосподарську книгу № 1 на 2011-2015 роки.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задовольнити.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представників апелянта, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.303 ЦПК в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і застосував закон, який їх регулює.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 152 Земельного кодексу України, встановивши, що позивач не є а ні власником спірної земельної ділянки, а ні належним землекористувачем, прийшов до висновку, що позивач не довела наявність факту порушеного її права внаслідок видачі відповідачу державного акта на право власності на земельну ділянку.

З такими висновками суду першої інстанції в цілому погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відомості із архівного витягу з протоколу шістнадцятої сесії другого скликання Рівнянської сільської ради від 30 січня 1998 року «Про приватизацію земельних ділянок сіл Рівня та Слобода-Рівнянська» свідчать про затвердження поіменних списків громадян, яким безплатно передано у приватну власність земельні ділянки, із зазначенням кількості земельних ділянок та їх розмірів, зокрема під № 307- ОСОБА_10 (біля хати - 0,35 га, черинище -0,05га. Всього 0,40га. (згідно рішення ради - 0,60га) ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок смерті заповіла все своє майно ОСОБА_8 (а.с.71-72,70, 83,84,117)

Із виписки з рішення ХХІІ сесії 5 демократичного скликання Рівнянської сільської ради від 28 січня 2010 року «Про передачу земельних ділянок у власність» виходить, що ОСОБА_8 передано у власність земельні ділянки, а саме: 0,2500 га для будівництва житлового будинку та господарських споруд; 0,3369 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1. (а.с.69)

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 14 травня 2010 року, ОСОБА_8 набув права власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташовану в АДРЕСА_2 на підставі рішення ХХІІ сесії 5 демократичного скликання Рівнянської сільської ради від 28 січня 2010 року. (а.с.4,23)

Суміжним землекористувачем ОСОБА_8 є позивач ОСОБА_7, оскільки її чоловікові ОСОБА_9 безоплатно передавалась у приватну власність земельна ділянку розміром 0,15 га для обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією архівного витягу із зазначеного вище рішення Рівнянської сільської ради від 30 січня 1998 року, зокрема під номером 310 зазначений ОСОБА_9 (біля хати - 0,15, біля моста - 0,10, вікінчіта - 0,10 в пасіках - 0,06. Всього 0,41га), а також графічною експлікацією земельної ділянки ОСОБА_8, у якій зазначено їх спільну межу літерами «від В до Г» (а.с.23,75). ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_4. (а.с.8)

В матеріалах справи наявна копія технічної документації із земелеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_8 за кадастровим номером НОМЕР_3 (а.с.64-78), яка містить рішення Рівнянської сільської ради від 28 січня 2010 року, відповідно до якого у власність ОСОБА_8 передана, зокрема, оспорювана земельна ділянка площею 0,2500 га, призначена для будівництва житлового будинку та господарських споруд (а.с.69).

Зазначена правова підстава набуття ОСОБА_8 права власності на земельну ділянку (рішення сільської ради від 28.01.2010р.) позивачем не оспорюється.

Винесенню вказаного рішення сільською радою передувала заява ОСОБА_8 від 05 травня 2010 року про оформлення та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку відповідно до Порядку безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2009 року № 844 «Деякі питання реалізації права власності на землю громадянами України» (а.с.68).

У технічній документації також наявні інші документи, необхідні для оформлення та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку, наявність яких передбачена нормативно-правовими документами, зокрема довідка про наявні обмеження щодо використання земельної ділянки щодо доступу для ремонту ЛЕП 0,4 квт (а.с.73), довідку про присвоєння індексно-кадастрового номера (а.с.74), експлікацію земель з описом меж (а.с.75), акти встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та прийому-передачі межових знаків на зберігання (а.с.76-77), висновок про погодження технічної документації (а.с.78).

Спірна земельна ділянка площею 0,2500 га, що розташована в АДРЕСА_2, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового

будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_3, відчужена ОСОБА_8 ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2015 року (а.с.22,44), про що свідчать також відомості, наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №43674445 від 11 вересня 2015 року (а.с.45).

Зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки та право власності на неї ОСОБА_12 також не оспорюється.

Картографічні матеріали земель с. Рівня (викопіровка із карти земель села) містяться у матеріалах справи (а.с.95).

Із пояснень сторін та наданих у судовому засіданні фотоматеріалів встановлено, що спір між ними фактично виник через передану у власність ОСОБА_8 частину земельної ділянки, позначеної на її схемі в оспорюваному державному акті від літер «Г до Д», яка межує з АДРЕСА_2 та частиною земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача (а.с.4 зворот). Представники відповідача у судовому засіданні пояснили, що саме така конфігурація земельної ділянки забезпечує її сполучення з АДРЕСА_2, згідно присвоєної адреси. Представники позивача, заперечуючи доводи сторони відповідачів посилались на те, що міг бути влаштований виїзд на вулицю у іншому місці, оскільки ця частина земельної ділянки знаходилася у користуванні позивача, але не була огороджена з господарських міркувань (огорожа фактично встановлена так, що до виїзду був загальний доступ).

За змістом частин 1 та 2 статті 116 Земельного Кодексу України ( в редакції Закону, яка діяла на момент видачі оспорюваного державного акта про право власності на землю) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передач земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок та норми безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовані положеннями ст.ст. 118 та 125 Земельного кодексу України , а порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування - ст. 123 Земельного кодексу України.

У ст. 152 Земельного кодексу України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки, зокрема за змістом ч.ч.2 та 3 цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ)відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 набув права власності на земельну ділянку у порядку та у межах норм, визначених положеннями ст.ст.118 та 123 ЗК України та отримав документ, що посвідчує право на земельну ділянку, передбачений ч. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України, тому на нього поширюються гарантії права власності на земельну ділянку, встановлені ст. 153 ЗК України, а позивач, в свою чергу, не оформила технічну документацію на земельну ділянку після смерті ОСОБА_9, виділену йому у власність згідно Земельного кодексу України в редакції 1990 року, який був чинний до 01.01.2002р. Оскільки технічна документація на земельну ділянку, яка знаходиться у користуванні позивача (згідно абзацу другого пункту 1 Розділ X Перехідних положень Земельного кодексу України), не виготовлялась, межі земельної ділянки визначені стороною позивача шляхом встановлення огорожі, суду не представлено доказів ні про фактичні розміри земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача, а ні про те, що оспорювана частина земельної ділянки відповідача також знаходилася у користуванні позивача, а погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Таким чином, саме по собі непогодження із суміжним землекористувачем меж земельної ділянки без надання належних та допустимих доказів порушення прав суміжного землекористувача значення для вирішення питання про недійсність правовстановлюючого документа на землю не має та не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що графічна конфігурація земельної ділянки у державному акті відповідача не відповідає конфігурації цієї земельної ділянки на карті земель с.Рівня (викопіровка з плану села), так як ця карта не є належним доказом, який підтверджував би факт знаходження оспорюваної частини земельної ділянки у користуванні позивача на час видачі державного акта на право власності на землю.

Записи у погосподарських книгах, у яких містяться відомості про загальну кількість земелі (з урахуванням багатьох земельних ділянок різного цільового призначення), переданих у користування ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (а.с.178-196), також не дають підстав для висновку, що оспорювана частина земельної ділянки знаходилася у фактичному користуванні позивача.

Крім того, позивачем не ставиться під сумнів законність рішення Рівнянської сільської ради від 28 січня 2010 року, як правової підстави видачі правовстановлюючого документа.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та фактично зводяться до переоцінки доказів по справі.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук