Провадження № 2/761/1452/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Осаулова А. А.

при секретарі Вольда М. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити дії

встановив:

В серпні 2016 року позивач звернувся з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», у якому просив визнати протиправними дії Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» щодо звільнення позивача з посади начальника відділу правового забезпечення, скасувати наказ Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 03.08.2016 № 240К як незаконний, поновити позивача на посаді начальника відділу правового забезпечення, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в наданні відпустки, зобов'язати відповідача надати відпустку, визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку.

В подальшому позивач подав заяву, відповідно до якої збільшив свої позовні вимоги та просив суд стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошових коштів відповідно до наказів про преміювання та заохочення працівників Фірми у встановлених розмірах, за період з дати звільнення позивача по день поновлення на роботі.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 03.08.2016 № 240К позивача було звільнено з роботи з 03.08.2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вважає дії відповідача щодо звільнення позивача неправомірними та такими, що порушують його права оскільки позивачеві не було запропоновано вакантних посад на підприємстві, його не було попереджено за 2 місяці про наступне вивільнення та не повідомлено про перелік вакантних посад, відповідач не виконав обов'язку щодо вжиття заходів по працевлаштуванню працівників. Позивач стверджує, що йому протиправно було відмовлено в наданні відпустки. Також позивач вважає, що неправомірними діями під час звільнення позивача та у зв'язку із порушенням трудового законодавства останньому було завдано моральної шкоди.

Позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача, проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з огляду на наступне. Позивача було звільнено у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме, у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі наказу № 108 від 13.05.2016 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш». Позивача 03.06.2016 було персонально попереджено про наступне вивільнення відповідно до частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України та повідомлено про відсутність вакантних посад, які відповідають кваліфікації позивача. Зважаючи на те, що у відповідача була лише одна посада начальника відділу правового забезпечення та беручи до уваги, що у відповідача не було рівнозначних посад, у відповідача не було підстав посилатись на наявність в нього переважного права на залишення на роботі при вивільненні. Також відповідач заперечує проти порушення останнім положень Колективного договору, оскільки чинними актами трудового законодавства не передбачено обов'язку роботодавця забезпечувати вивільнюваних працівників новою роботою. Крім того, відповідачем було вжито заходів з метою працевлаштування працівників, які звільнялись у зв'язку зі скороченням, зокрема, з моменту повідомлення позивача про скорочення та до дати його звільнення вакантними були 6 посад, а саме: заступник генерального директора, начальник відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, водій автотранспортних засобів, головний спеціаліст управління безпеки, головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку та заступник начальника управління бухгалтерського обліку. Позивачу була запропонована вакантна посада водія, проте останній після ознайомлення зі змістом вказаної пропозиції, відмовився засвідчувати особистим підписом факт свого ознайомлення з пропозицією та відмовився від зайняття посади водія, що підтверджується Актом від 03.08.2016 року. Таким чином, твердження позивача стосовно того, що йому не було запропоновано вакантних посад в період з моменту повідомлення про скорочення до його звільнення є неправдими. В той же час, враховуючи освіту та досвід роботи позивача, вказані ним в Особовому листку по обліку кадрів, ОСОБА_1 не відповідав вимогам, зазначеним в посадових інструкціях до інших вказаних посад.

Заперечував відповідач проти стягнення моральної шкоди, оскільки вважає, що жодної неправомірної дії останнім під час звільнення позивача вчинено не було. Щодо виплат грошових коштів позивачу, а саме премій та заохочень, які відповідно до наказів виплачувались працівникам підприємства з дати звільнення позивача по теперішній час відповідач зазначив, що преміювання колективу здійснюється виключно за погодженням з Радою трудового колективу та на підставі наказу директора, а вимога щодо виплати грошових коштів є необгрутованою та протиправною, оскільки неможливо преміювати працівника, який звільнений.

Також відповідач відмовився від запропонованої йому посади водія. Крім того графіком відпусток, погодженим позивачем, не було передбачено виходу позивача у відпустку в серпні 2016 року. Також, представник відповідача зазначив, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали системний та глобальний характер та не були спрямовані виключно на скорочення посади позивача. Усі належні позивачу виплати були здійсненні відповідачем в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як зазначено в трудовій книжці позивача ( т.1 а.с. 22) наказом відповідача від 26.02.2016 №46К ОСОБА_2 було прийнято на роботу начальником відділу правового забезпечення.

12.04.2016 року адміністрація відповідача звернулась до Ради трудового колективу відповідача з повідомленням про прийняття рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників (т.1а.с.178 ).

Рада трудового колективу відповідача протокольним рішенням №36-1 uim від 22.04.2016 погодилась з рішенням адміністрації відповідача щодо скорочення чисельності та штату працівників підприємства. (т.1а.с. 179).

13.05.2016 відповідачем було видано наказ №108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш»(т.1 а.с. 94 ).

Згідно з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до п. 1.1. Статуту Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 23.09.2014 (далі по тексту - Статут), ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» є державним комерційним підприємством.

Згідно положень п. 7.5., 7.7. Статуту, керівник підприємства питання діяльності Відповідача за винятком тих, що віднесені до компетенції Державного концерну «Укроборонпром» та затверджує за погодженням з Державним концерном «Укроборонпром» структуру та штатний розпис ДП ДГЗІФ «Укрінмаш».

Листом Державного концерну «Укроборонпром» від 24.05.2016 вих.№UOP-6.2-5088 Державним концерном «Укроборонпром» було погоджено структуру та штатний розпис відповідача (т.1 а.с.101).

24.05.2016 Протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, до числа яких позивач не увійшов (т. 1а.с. 114).

03.06.2016 позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення 03.08.2016 року (т. 1 а.с. 113), що підтверджується Актом від 03 червня 2016 Про персональне попередження ОСОБА_1 про вивільнення 03.08.2016 та показаннями допитаних в судовому засіданнісвідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Протокольним рішенням засідання складу Ради трудового колективу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» від 25.07.2016 №114-uim у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників та неможливістю працевлаштувати ОСОБА_1 було надано згоду на розірвання трудових відносин з ним (т. 1 а.с. 109).

Наказом ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» № 240К від 03.08.2016 року позивача було звільнено із займаної ним посади03.08.2016 у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (т. 1 а.с.102).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи зі змісту пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Посада, яку займав позивач містилася в штатному розкладі, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 11.02.2016 року, погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 11.02.2016 року та введеному в дію наказом відповідача від 19.02.2016 року №32 (т. 2 а.с. 28 - 32). Відповідно до вказаного штатного розкладу штат відповідача налічував 167 одиниць. В новому штатному розписі відповідача, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 13.05.2016 року, погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 24.05.2016 року та введеному в дію наказом №119 від 24.05.2016 року, штат відповідача налічує 132 одиниці (т. 2 а.с. 33 - 37).Аналіз вказаних доказів дозволяє дійти до висновку про зменшення у відповідача кількості посад на 35 одиниць. Відповідно до Довідки начальника управління роботи з персоналом та документообігу(т. 1 а.с. 121), у відповідача відбулось зменшення кількості посад на 35 одиниць та вивільнено 19 осіб. Крім того в новому штатному розписі (т. 2 а.с. 34) структурний підрозділ, який очолювався позивачем (відділ правового забезпечення) відсутній.Дослідивши та оцінивши в судовому засіданні вказані докази, суд приходить до висновку про те, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення штату та чисельності працівників. Аргументи позивача щодо ідентичності функціональних обов'язків відділу правового забезпечення та відділу претензійно-позовної роботи не підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та не спростовує тієї обставини, що у відповідача відбулось скорочення штату та чисельності працівників.

Твердження позивача стосовно того, що його не було попереджено про наступне вивільнення є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показаннями свідків. Так, 03.06.2016 в службовому кабінеті №712 Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» позивача було персонально попереджено про його наступне вивільнення з роботи 03.08.2016 у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників (т. 1 а.с. 113). Факт персонального попередження позивача про наступне вивільнення підтверджується Актом від 03 червня 2016 Про персональне попередження ОСОБА_1 про вивільнення 03.08.2016 (т.1 а. с. 113) та показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У присутності голови Ради трудового колективу ОСОБА_4 та начальника управління роботи з персоналом та документообігу ОСОБА_3 позивач ознайомився зі змістом письмового повідомлення про його наступне вивільнення, підписаного генеральним директором відповідача (т.1 а. с. 112) та відмовився засвідчувати особистим підписом факт ознайомлення з попередженням.Крім того, свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомили, що позивача було також попереджено 03.06.2016 про наступне вивільнення з 03.08.2016 і в усній формі. Показання свідка ОСОБА_5 не спростовують факту персонального попередження позивача про наступне вивільнення. Так,відповідно до показань свідка ОСОБА_5останній не був присутній в службовому кабінеті №712 під час персонального попередження позивача 03.06.2016 про наступне вивільнення з 03.08.2016.Також, слід зазначити, що підпис позивача, як керівника юридичної служби відповідача, міститься на аркуші внутрішнього погодження (т. 1 а. с. 99) до наказу № 108 від 13.05.2016 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», що свідчить про обізнаність позивача з тією обставиною, що посада позивача підлягала скороченню.

Положеннями статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як встановлено судом, тоз моменту попередження позивача про наступне вивільнення та до дати його звільнення у відповідача вакантними були 6 посад, а саме: заступник генерального директора, начальник відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, водій автотранспортних засобів, головний спеціаліст управління безпеки, головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку та заступник начальника управління бухгалтерського обліку. Вказане підтверджується засвідченою копією Службової записки від 08.11.2016 № 6/112 управління роботи з персоналом та документообігу відповідача(т. 1 а.с. 198).

Твердження позивача стосовно того, що йому не пропонувались вакантні посади та, зокрема, посада водіяє необґрунтованим та спростовується доказами, наданими відповідачем. Позивачеві була запропонована одна з 6 вакантних посад, а саме - посада водія автотранспортних засобів, від якої позивач відмовився. Вказане підтверджується Актом про пропозицію посади ОСОБА_1 від 03.08.2016 (т. 1 а.с. 207) та показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Також показаннями свідка ОСОБА_3 підтверджується та обставина, що відповідачеві було відомо про те, що позивач відповідає вимогам, що ставились до посади водія автотранспортних засобів.

Що стосується решти 5 вакантних посад, то відповідач не відповідав вимогам, що ставились довказаних посад та не міг виконувати відповідну роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду. Враховуючи освіту, кваліфікацію та досвід роботи позивача, вказані ним в Особовому листку по обліку кадрів (т. 1 а.с. 199) та зазначені в копіях,наданих позивачем документів про освіту(т. 1 а.с.24-26),ОСОБА_1 не відповідав вимогам, зазначеним в посадових інструкціях до вказаних вище посад.

Так, однією з вимог посадової інструкції заступника генерального директора (т.1 а.с.201), якій не відповідав позивач був не менш, ніж п'ятирічний досвід роботи на посадах керівників або заступників керівників підприємств. Однією з вимог посадової інструкції начальника відділу інформаційного забезпечення та зв'язку (т.1 а.с. 202), якій не відповідав позивач був не менш, ніж п'ятирічний досвід роботи в сфері інформаційних технологій. Позивач не відповідав вимозі посадової інструкції головного спеціаліста управління безпеки (т.1 а.с. 203) щодо досвіду роботи в правоохоронних органах або підрозділах безпеки підприємств всіх форм власності протягом не менш, ніж трьох років. Не відповідав позивач вимогам, що ставились до кандидатів на посаду головного спеціаліста відділу інформаційного забезпечення та зв'язку (т.1 а.с. 204), а саме - досвід роботи в сфері інформаційних технологій не менше трьох років. Позивач не відповідав такожвимозі посадової інструкції заступника начальника управління бухгалтерського обліку щодо не менш, ніж п'ятирічного стажу бухгалтерської роботи на керівних посадах (т.1 а.с. 205). Твердження позивача щодо його відповідності вимогам до вказаних посад не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши та оцінивши зазначені вище докази в судовому засіданні, беручи до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, суд приходить до висновку про те, що відповідач не порушивположення частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні позивача зважаючи на те, що останньому було запропоновано наявну на підприємстві роботу, від якої позивач відмовився. На інші 5 вакантних посад відповідач не мав можливості перевести позивача в силу його невідповідності вимогам, що ставились до цих посад.

Твердження позивача щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі не підтверджені належними доказами та спростовуються, зокрема,Протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці від 24.05.2016, яким було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, до числа яких позивач не увійшов (т.1а.с. 114).

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Із вказаної норми випливає, що переважне право на залишення на роботі визначається шляхом порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників. В той же час порівняння продуктивності праці та кваліфікації працівників можливе лише у випадках скорочення однієї з декількох рівнозначних посад. У відповідача була лише одна посада начальника відділуправового забезпечення та не було рівнозначної їй посади в старому штатному розкладі (т. 2 а.с. 28 - 32), у зв'язку з чим в позивача не було підстав стверджувати про наявність в нього переважного права.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги Протокол Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці від 24.05.2016, враховуючи ту обставину, що після введення в дію нового штатного розпису посади, яку займав позивач, не існує, суд приходить до висновку про те, що в позивача було відсутнє переважне право на залишення на роботі.

Твердження позивача щодо наявності в нього права на відпустку відповідно до поданої ним заяви від 28.07.2016 суперечить, зокрема, положенням статті 79 Кодексу законів про працю України, статті 10 Закону України «Про відпустки» та спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до положень статті 79 Кодексу законів про працю України та статті 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації і доводиться до відома всіх працівників. Крім того, Верховний суд України стоїть на позиції, відповідно до якої суди мають враховувати ту обставину, чи було узгоджено між роботодавцем та працівником вихід останнього у відпустку саме в ту дату, яка зазначена в заяві працівника про надання відпустки (ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 24.09.2008 року у справі №6-7832св07). В матеріалах справи наявна засвідчена копія Графіка відпусток працівників ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» на 2016 рік (т. 2 а.с. 55), затвердженого 28 грудня 2016 року генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» та погодженого головою Ради трудового колективу. Відповідно до Графіка відпусток працівників ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» на 2016 рік, позивач виявив бажання піти у відпустку в травні, липні та вересні, що підтверджується підписом позивача на першому аркуші вказаного Графіку відпусток (т.2 а.с. 55). Таким чином, враховуючи положення статті 79 Кодексу законів про працю України та статті 10 Закону України «Про відпустки» позивач мав право піти у відпустку виключно в травні, липні та вересні. В той же час, в заяві про надання відпустки від 28.07.2016 позивач виявив бажання піти у відпустку у серпні. Всупереч зазначеним вище положенням законодавства вихід позивача у відпустку в серпні не був передбачений згаданим Графіком відпусток (т.2 а.с. 55), у зв'язку з чим, відмова відповідача у наданні позивачеві відпустки в серпні 2016 року не суперечить положенням Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки». Окрім того, в своїй заяві про надання відпустки Позивач попросив надати йому, зокрема, щорічну основну відпустку терміном 24 дні. В той же час, наявними в матеріалах справи доказами (т. 2 а.с. 70-71) підтверджується та обставина, що станом на дату вивільнення в позивача залишились невикористаними лише 10 днів щорічної основної відпустки. Вказана обставина також виключає можливість надання позивачеві щорічної основної відпустки на 24 дні. Зважаючи на викладене вище, відмова відповідача в наданні відпустки позивачеві не є протиправною, а позовні вимоги позивача щодо визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в наданні відпустки та зобов'язання відповідача надати відпустку не підлягають задоволенню.

Не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами твердження позивача щодо порушення відповідачем підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу ІІ Колективного договору(т. 2 а.с. 2), згідно з яким адміністрація ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» зобов'язується припинити укладання трудових договорів з новими працівниками за 3 місяці до початку масових звільнень. Так, позивач не надав жодного доказу таких порушень. Крім того,відповідно до пункту 1.12 Колективного договору ані Рада трудового колективу, ані адміністрація відповідача (як сторони Колективного договору) не можуть в односторонньому порядку припинити виконання взятих на себе зобов'язань. Виходячи зі змісту пункту 1.13 Колективного договору рішення з основних питань, які є предметом Колективного договору приймаються за попереднім узгодженням Ради трудового колективу та адміністрації відповідача (сторони колективного договору). В матеріалах справи наявні докази (т. 1а.с.210 -213), якими підтверджується здійснення попередніх письмових узгоджень між Радою трудового колективу та адміністрацією відповідача в питанні прийняття осіб на посаду, якій не відповідав позивач, що відповідає положенням пунктів 1.12 та 1.13 Колективного договору. Більш того, прийняття відповідачем на роботу осіб на посади, вимогам до яких не відповідав позивач не могло порушити трудових прав позивача.

Аргументи позивача щодо порушення відповідачем підпункту 2.2.10 п. 2.2. розділу ІІ Колективного договору, згідно з яким адміністрація ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» відповідно до вимог трудового законодавства зобов'язується вжити заходів по працевлаштуванню працівників, які звільняються, не відповідають дійсності та спростовуються листом відповідача від 24.05.2016 № 27/6-4712 (т. 1а.с.209). Крім того, чинним трудовим законодавством України не передбачено безумовногообов'язку роботодавця вживати заходів щодо працевлаштування працівників, які звільняються з роботи.

Позовна вимога позивача щодо визнання протиправними дій відповідача стосовно несвоєчасного розрахунку з позивачем не може бути задоволена з огляду на її необґрунтованість. Твердження позивача щодо несвоєчасного розрахунку з ним не підтверджене належними доказами. Так, з відомостей, наявних в поточній виписці за контрактом, наданої позивачем (т. 1 а.с. 46) неможливо зробити висновок про цільове призначення коштів, які надходили позивачеві та про джерело їх надходження.

Інші доводи та докази позивача також не спростовують законність дій установи відповідача по звільненню ОСОБА_1 із до тримання вимог п. 1. ч. 1. ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Згідно зіст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено незаконність підстав його звільнення, при цьому судом встановлено, що відповідачем було проведено звільнення позивача з дотриманням всіх правил та згідно з положеннями діючого законодавства. Зважаючи на викладене, вимоги позивача про його поновлення на посаді начальника відділу правового забезпечення, визнання протиправними дій щодо його звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування наказу про звільнення. Більш того, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України" Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 суд, як і будь який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, змінювати підстави розірвання трудового договору.

Зважаючи на правомірність звільнення позивача не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. та зобов'язаня відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошових коштів відповідно до Колективного договору.

На підставі викладеного, керуючись, зокрема, ст.ст. 40, 41, 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 11, 212, 60 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій неправомірними, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення премій, заохочень і моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: