АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.

за участю апелянта ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_4 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2010 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, де зареєстрована та проживає.

Крім неї в квартирі зареєстровані її діти: ОСОБА_5, ОСОБА_1, а також онуки - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Вказує, що протягом трьох останніх років донька ОСОБА_1 а її син ОСОБА_4 не користуються спірною квартирою, не виконують обов'язки з її утримання сплати комунальних послуг.

Вважає, що відповідачі втратили право користування спірною квартирою, оскільки без поважних не проживають там протягом останніх трьох років.

Просила визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

____________________________________________________________________

22ц/794/200/2017 р. Головуючий у І інстанції Гончарова І.М.

Категорія 46 Суддя-доповідач Владичан А.І.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2010 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2016 року заяву ОСОБА_1, ОСОБА_4 заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_1, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій вважають, що при ухваленні рішення судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивують тим, що між сторонами по справі часто виникали конфлікти на побутовому ґрунті, внаслідок чого вони були змушені на короткі терміни шукати інше житло. Однак такі періоди відсутності не тривали більше двох місяців, після чого відповідачі поверталися у квартиру, оскільки там знаходились їхні речі.

Вказують, що позивач чинила їм перешкоди у доступі до житлового приміщення шляхом заміни замків та не давала можливості постійно проживати у квартирі.

Вважають, що ними не порушено вимоги ст. 71 ЖК України, так як вони проживали та продовжують проживати спірному житловому приміщенні. Крім того, на момент розгляду справи у суді відповідач ОСОБА_4 був неповнолітній, участь органів опіки та піклування була обов'язковою, що призвело до порушення житлових прав неповнолітньої особи.

В своїй апеляційній скарзі просять скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2010 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, зазначивши, що відповідачі з березня 2007 року без поважних причин не проживають у спірному житловому приміщенні, а тому підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачу ОСОБА_9 13 вересня 1983 року видано ордер на проживання та членів сім`ї у кількості чотирьох чоловік в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 9).

У зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_9 як основний квартиронаймач та її діти ОСОБА_5, ОСОБА_1, а також онуки - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, що підтверджується довідкою ПП «Санітарія» від 04 березня 2010 року (а.с. 8).

Згідно з вимогами ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статей 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм, член сім`ї наймача може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні до часу звернення з позовом, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Як вбачається з акту ПП «Санітарія» від 11 березня 2010 року відповідач ОСОБА_10 та її син ОСОБА_11 не проживають у спірній квартирі з вересня 2009 року. Акти складено комісією в присутності сусідів, за належною формою.

Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі також підтверджується показами свідка ОСОБА_5, письмовими заявами свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (а.с. 18-20).

Будь-яких заяв до ПП «Санітарія» про те, що відповідачі будуть відсутні за місцем проживання та збереження за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 не надходило.

Доказів про поважність причин своєї відсутності у спірному житлі понад шість місяців суду не надали.

Отже, висновок суду про те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі більше 6 місяців без поважних причин є обґрунтованим, об'єктивно підтвердженим дослідженими судом доказами по справі.

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншим засобом доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянтів на те, що спірна квартира є їх постійним житлом, позивач чинила їм перешкоди у користуванні квартирою, внаслідок чого вони періодично не поживали у спірному житлі, проте такі періоди не перевищували двох місяців, спростовується письмовими доказами по справі та показами свідків.

В свою чергу апелянтами не надано належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: