Справа № 363/2655/16-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/750/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 09.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів Мельника Я.С., Савченка С.І.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення з житлового будинку та зняття з реєстрації місця проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення місця проживання в житловому будинку і усунення перешкод в користуванні житловим будинком,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з вищевказаним позовом та просили ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що вони є власниками житлового будинку №22 по вул. Коробейнікова в селі Нижча Дубечня Вишгородського району Київської області, по ? частині кожен. У вищевказаному належному позивачам будинку зареєстровані: позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, син ОСОБА_2 ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4, батько позивачів по справі.

Проживання разом з батьком в одному будинку є нестерпним, оскільки відповідач постійно зловживає алкогольними напоями, приводить додому невідомих осіб, які разом з ним вживають алкогольні напої та порушують громадський порядок, часто влаштовують сварки і навіть бійки, принижують їх перед сусідами та родичами. Крім того, ОСОБА_4 самовільно встановив на вхідних дверях навісний замок і постійно закриває будинок, чим перешкоджає позивачам користуватися ним.

29.06.2016 року ОСОБА_2, як власник житлового приміщення, звернулася до виконавчого комітету Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області із заявою про присвоєння нової поштової адреси належній їй частині будинку, зняття ОСОБА_4 з реєстрації та його виселення, однак в задоволенні заяви позивачу було відмовлено під надуманим приводом прав батька на вищевказаний будинок.

Листом від 08.06.2016 року позивачі поставили відповідачу вимогу усунути перешкоди у здійсненні ними права користування належним їм майном та виселення з будинку, на яку ОСОБА_4 не відреагував.

Враховуючи викладене, позивачі просили суд зобовязати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні належним їм будинком, виселити його з належного їм будинку №22 в селі Нижча Дубечня, вул. Коробейнікова, Вишгородського району Київської області та зобовязати виконавчий комітет Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області зняти ОСОБА_4 з реєстрації в будинку за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_4 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій посилався на те, що у вищевказаному будинку №22 по вулиці Коробейнікова в селі Нижча Дубечня Вишгородського району Київської області, який належав батькові його дружини ОСОБА_6, він проживає та зареєстрований з 04.03.1989 року. За час проживання відповідач ОСОБА_4 фактично утримує будинок в належному технічному стані, сплачує усі платежі, зробив до будинку добудову, в якій мешкає син ОСОБА_3 З вищенаведених підстав ОСОБА_4 просив суд визначити порядок користування будинком з виділенням йому у користування ізольованої кімнати площею 10,0 кв.м., розташованої біля комори з подальшим облаштуванням ним окремого входу і виходу, та зобовязати позивачів не чинити йому перешкод в користуванні приміщеннями будинку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визначено порядок користування жилим приміщенням будинку 22 по вул. Коробейникова в селі Нижча Дубечня Вишгородського району Київської області шляхом виділення в користування ОСОБА_4 кімнати 2-1 площею 32,3 кв.м., приміщення Ш площею 6,1 кв.м.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення їхнього позову та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до них.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року на праві власності належить домоволодіння за №22 по вулиці Коробейнікова в селі Нижча Дубечня Вишгородського району Київської області, по ? частині кожному, в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_6 (а.с.8, 74-75).

Згідно довідки виконкому Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області від 21.03.2016 року за №122 (а.с.9) в будинку №22 по вулиці Коробейнікова в селі Нижча Дубечня Вишгородського району Київської області зареєстровані: позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4 та син ОСОБА_2 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 батько позивачів, постійно зареєстрований в будинку з 4 березня 1989 року (а.с.9) та проживає там по даний час, іншого житла не має (а.с.42). За місцем роботи та проживання ОСОБА_4 характеризується позитивно. Заяв та скарг про порушення громадського порядку на гр. ОСОБА_4 до сільської ради не надходило.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення з житлового будинку та зняття з реєстрації місця проживання, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім»ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Підстави для виселення членів сім»ї власника жилого будинку передбачені ст. 157 ЖК УРСР, де зазначено, що членів сім»ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, для застосування положень ст. 116 ЖК Української РСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню членів сім"ї з підстав, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення, факт застосування таких заходів має підтверджуватися письмовими доказами.

Позивачами суду не надано доказів того, що відповідач систематично (не менше двох разів) порушив правила співжиття з ними і що до нього за ці систематичні порушення вживались заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Враховуючи факт недоведеності позивачами підстав їхніх позовних вимог, зважаючи на гарантоване кожній особі право на повагу до житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині виселення ОСОБА_4 з підстав, передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК Української РСР, з належного їм будинку.

Правильним є і рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні належним їм будинком з боку ОСОБА_4, оскільки позивачами суду не надано жодних доказів на підтвердження факту чинення їм відповідачем таких перешкод.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про визначення порядку користування будинком з виділенням йому в користування приміщень в будинку, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки визначати порядок користування приміщеннями в будинку можуть лише співвласники будинку відповідно до їхніх ідеальних часток у праві власності, натомість відповідач ОСОБА_4 власником будинку чи його частини не являється і порушувати питання про визначення порядку користування ним не може.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачів підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін як таке, що ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставинах справи, підтверджених доказами, перевіреними судом.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2016 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення місця проживання в житловому будинку і усунення перешкод в користуванні житловим будинком - скасувати та ухвалити в цій частині рішення, яким в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: