АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Провадження № 22-ц/796/755/2017 Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Саприкіна О.С., про визнання договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування квартири АДРЕСА_3, та машиномісця за адресою: АДРЕСА_4 які було укладено між сторонами 04.06.2015 року. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вказані договори вона уклала під впливом тяжкої обставини (загроза втратити житло, в якому вона проживала разом з дітьми) та на вкрай невигідних для неї умовах (вказане майно було виключене зі спільного майна, що підлягало поділу між подружжям - позивачем та відповідачем).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що наявні порушення норм матеріального права. Сторона позивача вважає, що оскільки оспорювані договори не відповідають вимогам ст. 317 ЦК України, дані договори підлягали визнанню недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України. Однак, ухвалюючи судове рішення, суд дану позицію позивача до уваги не взяв та положення вищевказаних правових норм не застосував.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідача просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.11.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб.

04.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною І.В.

Того ж дня 04.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування машиномісця, за адресою: АДРЕСА_4 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саприкіною І.В.

В той же день, 4.06.2015 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя. В порядку поділу майна позивач стала власником квартири АДРЕСА_2, площею 110,10 кв.м., машиномісця АДРЕСА_5,нежитлових приміщень з АДРЕСА_6 ( літера А), загальною площею 97,10 кв.м., автомобіля марки LANDROVER.

Відповідачу ОСОБА_4 в порядку поділу майна у власність перейшли корпоративні права та частка у статутному капіталі ТОВ «Вітера Україна», в розмірі внеску 6 000 000 грн., що становить 100% статутного капіталу товариства.

Відповідно до ст.. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним, незалежно від того,хто був ініціатором такого правочину.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, прийшов до висновку про те, що позивач не надала доказів того, що договори дарування, вчинені нею під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Апелянт обґрунтовує свої вимоги тим, що вона вчинила договір дарування квартири і машиномісця за адресою: АДРЕСА_4 оскільки боялася втратити житло.

Як вбачається із матеріалів справи сторони по справі мали дві квартири та два машиномісця за адресою АДРЕСА_4

В разі не укладання договору дарування позивач в будь-якому випадку в порядку поділу майна подружжя отримала б одну із квартир, тобто загрози втрати житла у апелянта не існувало.

Правочин, який особа вчиняє під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, однак, змушена це зробити через тяжкі обставини, які у неї склалися.

Апелянт не надала доказів того, що вона змушена була укладати договори дарування та що у неї склалися вкрай тяжкі обставини із-за яких вона вимушена була подарувати квартиру та машиномісце своєму чоловікові.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на ту обставину, що подаровані квартира та машиномісце за адресою АДРЕСА_4 були спільною сумісною власністю подружжя, а тому вона не мала права одноособово розпоряджатися вказаним майном та одноособово відчужувати його в порядку дарування, а тому ці договори дарування є недійсними.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта в цій частині, оскільки позовні вимоги були заявлені позивачем з інших правових підстав, а саме : договори дарування позивач просила визнати недійсними на підставі ст. 233 ЦК України, а не з тих підстав, що вони укладені з порушенням вимог закону.

Відповідно до ст.. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки в суді першої інстанції предметом розгляду були вимоги про визнання договорів дарування недійсними з підстав вчинення цих договорів під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, то колегія суддів вважає, що саме з цих підстав в задоволенні позовних вимог позивачу було правомірно відмовлено, що не позбавляє позивача можливості звернутися з аналогічним позовом про визнання договорів недійсним з інших правових підстав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :