Номер провадження: 22-ц/785/2614/17
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Цюри Т.В.

- Сидоренко І.П.

при секретарі - Лопотан В.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог Виробничо-комерційна фірма «Юна - сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва Ірина Вікторівна про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, визнання права власності, та за позовом ОСОБА_4 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 (діючого в інтересах ОСОБА_4) на рішення Київського районного суду м. Одеса від 16 грудня 2016 року, -

встановила:

12.08.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 в борг грошову суму в розмірі 658 000 дол. США припиненим у зв'язку з виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за цим договором в повному обсязі; визнати договір купівлі-продажу, укладений 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність нежиле приміщення № 501, загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1460, удаваним та встановити, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в зв'язку з припиненням основного зобов'язання. Визнати за ОСОБА_3 право власності на нежиле приміщення № 501, загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1.

Стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги мотивував тим, що в 2004 році між ним та ОСОБА_4 було досягнуто згоди щодо передання останнім йому у позику окремими траншами грошових коштів під проценти. При цьому, письмові угоди між сторонами не оформлялись в зв'язку з принциповою відмовою від цього відповідача, однак при отриманні кожного окремого траншу позивачем надавалась відповідачу розписка про отримання грошей. Так, зокрема, 14 вересня 2009 року ним було отримано грошову суму в розмірі 658 000 дол. США, про що надано розписку.

Позивач зазначав, що в забезпечення виконання зобов'язань між ним та відповідачем в цей же день було укладено удаваний договір купівлі-продажу об'єкту, розташованого в будинку АДРЕСА_1 для приховання договору іпотеки нерухомого майна, який насправді був вчинений з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики.

Позивач стверджував, що в силу ст. 599 ЦК України зобов'язання за договором позики станом на сьогоднішній день є припиненим з огляду на виконання, проведене належним чином, оскільки борговий документ - розписка від 14 вересня 2009 року знаходиться у нього, але спірне приміщення у його власність повернуто не було. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом

В ході судового засідання, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив об'єднати в одне провадження дану справу зі справою №520/8449/16-ц за позовом ОСОБА_4 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю.

З позовної заяви в редакції від 07.07.2016 року вбачається, що позивач ОСОБА_4 просив ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: нежилого приміщення № 501, загальною площею 658,2 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1, шляхом його звільнення Виробничо-комерційною фірмою «Юна - сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю та будь-яким іншим особам, що чинять перешкоди в користуванні такою власністю.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є власником нежитлового приміщення № 501, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 658,2 кв.м., яке було придбано на підставі Договору купівлі-продажу від 14.09.2009 року.

Позивач ОСОБА_4 стверджував, що на даний момент за цією адресою розміщується супермаркет «Віртус», а саме Виробничо-Комерційна Фірма «Юна-Сервіс» у вигляді ТОВ, однак таке розміщення супермаркету є безпідставним, необґрунтованим, протиправним та таким, що порушує його права як власника, оскільки договір оренди або будь-який інший договір, який надав би право займати належне йому приміщення, чинний на теперішній час у сторін відсутній. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2016 року вказані справи були об'єднані в одне провадження на підставі ст. 126 ЦПК України.

Позивач та представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7, який є також представником Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю у судовому засіданні позов ОСОБА_3 підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні позову ОСОБА_4 просили відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Представники відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у задоволені позову ОСОБА_3 просили відмовити через його недоведеність, наполягали на задоволені позову свого довірителя.

Третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва Ірина Вікторівна у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та зазначила, що позов ОСОБА_3 не підтримує.

Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 16 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог Виробничо-комерційна фірма «Юна - сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва Ірина Вікторівна, про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, визнання права власності задоволений.

Визнано договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 в борг грошову суму в розмірі 658 000 дол. США, припиненим у зв'язку з виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за цим договором в повному обсязі.

Визнано договір купівлі-продажу, укладений 14 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність нежиле приміщення № 501,загальною площею 658,2 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1460, удаваним та встановлено, що зазначений договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений в зв'язку з припиненням основного зобов'язання.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежиле приміщення № 501, загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 992, 40 гривень.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити, а позов ОСОБА_4 задовольнити.

До розгляду справи по суті в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_10 (діючої в інтересах ОСОБА_4.) була подана заява про відмову від позову ОСОБА_4 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженої відповідальності про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.03.2017 року заява представника ОСОБА_10 (діючої в інтересах ОСОБА_4) - задоволена.

Прийнята відмова від позову ОСОБА_4 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю.

Рішення Київського районного суду м. Одеса від 16 грудня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю скасовано, і провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Виробничо-комерційної фірми «Юна-Сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю про усунення перешкод у користуванні власністю закрито.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольняючи позов посилався на те, що 14 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей, на підтвердження укладання якого була написана розписка, з якої вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 позику в сумі 658 000 дол. США, з відсотковою ставкою 24 % річних, які зобов'язався сплачувати щомісячно. Строк повернення боргу сторонами не визначався і його повернення повинно було відбутись у час, що визначався позивачем.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки оригінал розписки від 14 вересня 2009 року знаходиться у ОСОБА_3, вказаний доказ сторонами спростований не був, недійсним не визнаний, то це свідчить про виконання позивачем своїх обов'язків за вказаним договором.

На підставі наведеного, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача про визнання договору позики від 14 вересня 2009 року припиненим у зв'язку з виконанням зобов'язань за цим договором в повному обсязі підлягають задоволенню, оскільки доведені в судовому засіданні та ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того суд першої інстанції обґрунтовуючи задоволення позовних вимог посилався на пояснення позивача, що між ним та ОСОБА_4 неодноразово досягались домовленості щодо позики грошових коштів та застави нерухомого майна для забезпечення виконання зобов'язань, однак, за бажанням відповідача, договори іпотеки оформлювались лише у разі короткострокових позик, в той час як у разі, коли кошти позичались на тривалий чи не визначений (як у даному випадку) час, то ОСОБА_4 вимагав переоформлення нерухомого майна саме у його власність, надаючи після цього право ОСОБА_3 самому вирішувати час повернення позики.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що з розписки ОСОБА_3 від 14 вересня 2009 року вбачається, що в забезпечення виконання його зобов'язань перед відповідачем позивачем було передано приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 шляхом оформлення договору купівлі-продажу за балансовою вартістю та вказано, що після повернення позики ОСОБА_4 повертає вказане приміщення позивачеві назад також за його балансовою вартістю шляхом укладання договору купівлі-продажу.

Вищезазначене спірне нежиле приміщення належало позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2005 року, укладеного між ним та ОСОБА_11 та було придбано за 250 000 доларів США (а.с.139).

Суд першої інстанції вважав саме, що на виконання вказаних домовленостей, що попередньо були досягнуті сторонами, 14 вересня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. було посвідчено вищезгаданий удаваний Договір купівлі-продажу, який було зареєстровано в реєстрі за № 1460.

Так відповідно до пункту 1 даного Договору, ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність нежиле приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1.

В пункті 2 Договору встановлено, що продаж здійснено за 164 550 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продане нежиле приміщення, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що ціна об'єкту, вказана у цьому договорі, вочевидь не відповідає його вартості, вказаній в договорі від 24.11.2005 року, укладеному між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, що додатково свідчить про те, що позивач не мав наміру відчужувати свою нерухомість за ціною, нижчою ринкової вартості об'єкта, тому це і підтверджує удаваність укладеного з ОСОБА_4 договору.

На підставі наведеного суд першої інстанції вважав, що укладання оспорюваного договору купівлі-продажу не було спрямоване на настання реальних наслідків, так як право власності на нежитлове приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 до відповідача за первісним позовом фактично так і не перейшло.

На підтвердження такого висновку, суд першої інстанції зазначив, що ще 01 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та Малим приватним підприємством «ВІРТУС» в особі ОСОБА_12 було укладено Договір оренди, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець зобов'язався передати Орендареві в строкове платне користування нежитлове приміщення № 501, загальною площею 658, 2 кв.м., яке розташоване в АДРЕСА_1, а Орендар зобов'язується прийняти Об'єкт оренди та після припинення цього Договору повернути Об'єкт оренди Орендареві.

Пунктом 6.1 передбачено, що Договір набирає чинності з дня його підписання і діє на строк 2 роки 11 місяців, який не може бути скорочено. А в п. 6.2 встановлено, що якщо за 1 місяць до спливу строку оренди Орендар не заявив про небажання продовжувати цей Договір, цей Договір вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк необмежену кількість раз.

В пункті 5.4 Договору сторони домовились, що зміна власника Об'єкту оренди не тягне за собою припинення договору, а також внесення змін до договору.

Цього ж дня, у відповідності до п. 1.3 Договору, між ОСОБА_3 та Малим приватним підприємством «ВІРТУС» в особі ОСОБА_12 було підписано Акт приймання - передачі до Договору оренди від 01 вересня 2009 року.

В подальшому, 01 січня 2016 року між Малим приватним підприємством «ВІРТУС» в особі генерального директора ОСОБА_3 та Виробничо-комерційною фірмою «Юна-Сервіс» в особі директора ОСОБА_13 було укладено Договір суборенди, пунктом 1.1. якого передбачено, що Орендар передає, а Суборендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення, розташовані за адресою : АДРЕСА_1 загальною площею 658,2 кв.м.

Відповідно до п. 1.2 цього Договору, Об'єкт суборенди передається Суборендарю для організації діяльності супермаркету строком з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2017 року.

01 січня 2016 року між Малим приватним підприємством «ВІРТУС» в особі генерального директора ОСОБА_3 та Виробничо-комерційною фірмою «Юна-Сервіс» в особі директора ОСОБА_13 було підписано Акт приймання - передачі до Договору суборенди від 01.01.2016 року.

Позивачем були надані численні документи, які підтверджують постійне та безперервне використання спірного приміщення Виробничо-комерційною фірмою "Юна-Сервіс", директором якої є сестра позивача ОСОБА_13, починаючи з 2006 року, що також свідчить про удаваність договору купівлі-продажу від 14 вересня 2009 року.

На підтвердження повернення відповідачеві боргу суд першої інстанції послався також на пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що Договір купівлі - продажу, вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приховував договір Іпотеки, що забезпечував повернення позичених грошових коштів.

На підставі наведеного, суд першої інстанції вважав, що між сторонами 14 вересня 2009 року був укладений договір позики грошових коштів, повернення яких було забезпечено передачею в іпотеку нежитлового приміщення. Вказане зобов'язання було припинено належним виконанням - поверненням грошових коштів, у зв'язку з чим іпотека також вважається припиненою і підстави знаходження нежитлового приміщення у власності відповідача на теперішній час - відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Крім розписки, яка знаходиться у ОСОБА_3 від 14 вересня 2009 року, тобто у позивача, і яку заперечує відповідач, будь-яких інших доказів існування договору позики в матеріалах справи не має і сторонами суду не надавались.

З матеріалів справи вбачається, що зазначена розписка фактично є єдиним письмовим доказом відповідно до якого суд першої інстанції вважав, що існував договір позики, який був забезпечений договором купівлі-продажу нерухомого майна.

Між тим будь-яких письмових доказів передачі грошей в значному розмірі 658 000 дол. США, крім наданої розписки не має. На вказаної розписки відсутній підпис особи, яка за вказаною розпискою передавала гроші, або в присутності якої передавались гроші.

Суд першої інстанції вважав, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей, на підтвердження укладання якого була написана розписка, з якої вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 позику в сумі 658 000 дол. США, з відсотковою ставкою 24 % річних, які зобов'язався сплачувати щомісячно.

Однак відсутній також будь-який письмовий доказ виконання зазначеного договору позики, відповідно до якого виконання повинно було проводитись щомісячно.

Крім того суд першої інстанції зазначав, що з розписки ОСОБА_3 від 14 вересня 2009 року вбачається, що в забезпечення виконання його зобов'язань перед відповідачем позивачем було передано приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 шляхом оформлення договору купівлі-продажу за балансовою вартістю та вказано, що після повернення позики ОСОБА_4 повертає вказане приміщення позивачеві назад також за його балансовою вартістю шляхом укладання договору купівлі-продажу.

Вказаний договір купівлі-продажу приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 був оформлений нотаріально тоді, як розписка складена в простій письмовій формі.

Більш того в укладеному договорі купівлі-продажу приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м. не зазначено будь-яких застережень або умов його укладення.

Навпаки в нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 від 14 вересня 2009 року зазначено, що цей договір не носить характеру фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину, а також свідчить, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу нежилого приміщення. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.(т. 1 а.с. 4)

Крім того в оспорюваної розписки після вказано, що після повернення позики ОСОБА_4 повертає вказане приміщення позивачеві назад також за його балансовою вартістю шляхом укладання договору купівлі-продажу.

Однак позивач під час поверненні коштів чомусь не вимагав повернення вказаного приміщення.

В суді апеляційної інстанції представник позивача не зміг пояснити цих обставин.

Представник відповідач заперечував, що взагалі існував зазначений договір позики та по даній розписці передавалися гроші.

Більш того сторони зазначали, що між ними існували довірительні стосунки та вони неодноразово укладали різні договори, в тому числі і договори позики, при цьому представником відповідача були надані суду апеляційної інстанції інші договори позики та угоди, яки укладались в іншій формі, а не в формі розписки.

Що стосується посилань суду першої інстанції на те, що позивач постійно користувався зазначеним приміщенням, то обґрунтовуючи заперечення на позов, представник відповідача надав суду договір оренди нежитлового приміщення від 15.09.2009 року, що був укладений між ОСОБА_4 та Виробничо-комерційною фірмою "Юна-Сервіс".

Суд першої інстанції зазначив, що будь яких доказів реальності його виконання сторонами: підписаного акту прийому - передачі, перерахування та зарахування орендної плати тощо суду не надав.

Між тим договором оренди нежитлового приміщення від 15.09.2009 року, що був укладений між ОСОБА_4 та Виробничо-комерційною фірмою "Юна-Сервіс" підтверджується факт передачі у користування зазначеного приміщення..

Що стосується отримання орендної плати, то представник відповідача пояснив, що при купівлі-продажу зазначеного приміщення між сторонами були оговорені умови і ціна за яку нежитлове приміщення продавалось. Саме домовленостями сторін було передбачено, що колишній власник буде продовжувати використовувати зазначене нежитлове приміщення, а новий власник не буде вимагати сплати орендної плати, тому ціна визначена в договорі купівлі-продажу була нижче ринкової вартості об'єкту.

Зазначене не спростовується, а ні позивачем, ні матеріалами справи.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст.ст. 626, 627 встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року за № 9, зокрема у її п. 25, роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду переконливих доказів того, що сторони договору купівлі-продажу приміщення № 501 загальною площею - 658,2 кв.м., розташоване в будинку АДРЕСА_1 діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

При таких даних у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Таким чином, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, і вважає, що рішення Київського районного суду м. Одеса від 16 грудня 2016 року необхідно скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 (діючого в інтересах ОСОБА_4) - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеса від 16 грудня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог Виробничо-комерційна фірма «Юна - сервіс» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва Ірина Вікторівна про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, визнання права власності - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжити ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 12.09.2016 року

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді : Т.В. Цюра

І.П. Сидоренко