Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1523/17 Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
Є.У.№ 332/2700/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банка» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначав, що 05.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0703/0808/71-154 (кредит фізичної особи на купівлю та під заставу нерухомості), відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти в розмірі 37000,00 доларів США з виплатою 11,9 відсотків річних на строк до 05.08.2038р. В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3, що випливають з основного договору, того ж дня між Банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори поруки № 0803/0808/71-154-Р-1 та № 0703/0808/71-154-Р-2, за якими поручителі зобовязалися відповідати за належне і своєчасне виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором як солідарні боржники.

25.05.2012 року і 15.06.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» відповідно до чинного законодавства України були укладені договори купівлі продажу прав вимоги, внаслідок чого всі права кредитора за кредитним договором і договорами поруки перейшли до ПАТ «Альфа Банк».

У зв'язку з порушеннями позичальником зобов'язань за кредитним договором станом на 01.05.2015 року ОСОБА_3 має заборгованість за кредитом у сумі 28 459,81 доларів США, що за курсом НБУ на 01.05.2015 р. становило 598 988, 84 грн., за відсотками - 3 086,99 доларів США, що за курсом НБУ складає 64 971, 36 грн.

Посилаючись на вказані обставини, Банк просив суд на підставі ст.ст.554, 1050 ч.2 ЦК України стягнути з відповідачів у солідарному порядку 674 482, 56 грн. заборгованості, а саме 598 988, 84 грн. за кредитом, 64 971, 36 грн. за відсотками і 10 533, 36 грн. пені.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року Банку відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «АльфаБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В засідання апеляційного суду представник позивача не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки 18.04.2017 року, причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України визнала причини неявки представника позивача у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Відповідач направив суду письмові заперечення проти апеляційної скарги, в якому міститься також клопотання про витребування у позивача низки письмових доказів на підтвердження переходу до нього права вимоги.

Розглянувши клопотання відповідача, колегія суддів визнала його таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Частиною 2 ст.27 ЦПК України визначений обовязок сторін для підтвердження своїх вимог або заперечень проти позову подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє засідання не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Як вбачається із матеріалів справи, яка знаходилася в проваджені суду першої інстанції з липня 2015 року до січня 2017 року, в порядку, передбаченому ст.ст.134-137 ЦПК України, клопотання про витребування письмових доказів відповідач і його представники суду не заявляли і суд у передбаченому законом порядку його не розглядав.

Після відкриття провадження у справі відповідачі з метою затягування вирішення справи кожний окремо оскаржували ухвалу про відкриття провадження у справі з підстав порушення судом першої інстанції правил підсудності, ухвалу про повернення зустрічного позову, тощо. При цьому судові повістки про виклик до суду, всю кореспонденцію, процесуальні документи, що надходили із суду на їх адресу, не отримували, внаслідок чого справа тривалий час судом по суті не розглядалася і була вирішена тільки у січні 2017 року.

Відповідно до положень ст.ст.157, 303-1, 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками та доповненнями, встановленими главою І розділу У ЦПК України. Суд першої інстанції розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У випадкових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

За змістом ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно було відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідачі і їх представники не зацікавлені у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки їх дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Учасники судового розгляду мали достатньо часу для надання всіх доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень як суду першої, так і суду апеляційної інстанції.

За вказаних обставин колегія суддів визнала клопотанні відповідача і його представника про витребування додаткових доказів таким, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, заперечення відповідача і його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на такі обставини.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи Банку у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено ні факт набуття права вимоги за кредитним договором, ні розмір кредитної заборгованості.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Встановлено, що 5 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0703/0808/71-154 (кредит фізичної особи на купівлю та під заставу нерухомості), відповідно до якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти в розмірі 37000,00 доларів США з виплатою 11,9 відсотків річних на строк до 05.08.2038р.. За умовами договору повернення кредиту здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіку, що є невідємною частиною договору шляхом внесення (том1, а.с.19-28).

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3, що випливають з основного договору, того ж дня між Банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори поруки № 0803/0808/71-154-Р-1 та № 0703/0808/71-154-Р-2, за якими поручителі зобовязалися відповідати за належне і своєчасне виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором як солідарні боржники. Пунктом 10 договорів поруки передбачено, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником зобовязань за кредитним договором (том1, а.с.29-31).

На порушення умов кредитного договору з жовтня 2012 року позичальник почав порушувати графік погашення кредиту, а з жовтня 2014 року - припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, внаслідок чого станом на 01.05.2015 року ОСОБА_3 має заборгованість за кредитом у сумі 28 459,81 доларів США, що за курсом НБУ на 01.05.2015 р. становило 598 988, 84 грн., за відсотками 3 086,99 доларів США, що за курсом НБУ складає 64 971, 36 грн. (том1, а.с.33).

В засіданні апеляційного суду відповідач не заперечував ні факту укладання кредитного договору, ні наявності кредитної заборгованості.

Заперечуючи розмір заборгованості за кредитним договором, жодного належного і допустимого доказу на спростування визначеної позивачем суми боргу відповідач суду не надав, в чому полягає неправильність розрахунку заборгованості, суду не довів.

За вказаних обставин висновки суду про незрозумілість розрахунку заборгованості і недоведеність розміру боргу не відповідають зібраним у справі доказам.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

За вказаними договорами відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором № 0703/0808/71-154 від 05.08.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3, на користь ПАТ «Альфа-Банк», та забезпечувальними договорами до нього (том1, а.с.2-18, том 2, а.с.112-115).

11.08.2014 року ПАТ «Альфа Банк» направив позичальнику і поручителям вимогу про досудове врегулювання спору, в якій зазначено, що Банк придбав право вимоги за кредитним договором, укладеним 05.08.3008 р. між ОСОБА_3 і ПАТ «Сведбанк» станом на 11.08.2014 року кредит прострочено на 61 день, загальний розмір простроченої заборгованості складає 2 452, 67 доларів США. Банк вимагав у строк 30 днів з дати отримання вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту відправлення вимоги достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти і штрафні санкції (том1, а.с.236).

Факт отримання досудової вимоги не оспорював ся відповідачами у суді, копія вказаної вимоги була надана відповідачами суду першої інстанції на підтвердження своїх доводів про припинення поруки.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, 01 вересня 2014 року на погашення кредиту позичальником був внесений платіж на суму 201,55 доларів США, а після вересня 2014 року кошти на погашення кредиту ним не вносилися (том 1, а.с.33).

22 вересня 2014 року ПАТ «Альфа Банк» повторно направив позичальнику і поручителям досудову вимогу про повне погашення кредиту протягом 30 днів і попередив про те, що буде розпочата процедура звернення стягнення на предмет іпотеки (том2, а.а.173).

Факт отримання вказаної судової вимоги відповідачами також не оспорювався.

На підтвердження належності переходу прав вимоги за Кредитним договором суду першої інстанції було надано фотокопію Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», копію Виписки до нього, а також копію витягу з Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» з Випискою до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк». Всі документи були прошиті, пронумеровані та завірені належним чином підписом посадової особи ПАТ «Альфа-Банк» та скріплені печаткою юридичної особи (том1, а.с.4-38 зворот).

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55).

За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Як вбачається із доданих до матеріалів справи фотокопій відповідних документів, які прошиті і скріплені печаткою юридичної особі і підписом посадової особи Банку, вони оформлені у відповідності до п.5.26,5.27 ДСТУ).

Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимога).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобовязальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладання договору між первісним кредитором та новим кредитором

За вимогами ст.ст. 514, 517, 519 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Первісний кредитор у зобовязанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги.

Згідно ч.1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дійшовши висновку про недоведеність наявності у ПАТ «ДельтаБанк», як продавця за договором з ПАТ «Альфа Банк» від 15.06.2012 року, права продажу позивачу прав вимоги, які передавалися йому за договором з ПАТ «Сведбанк» від 25 травня 2012 року, суд не надав оцінку тому, що відповідачі, як боржники за кредитними зобовязаннями, сторонами зазначених договорів не являлися і з передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав їх не оспорюють, а між сторонами цих договорів, як первісними та новими кредиторами, спори з приводу їх укладання та виконання відсутні.

За умовами п.2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, укладеному між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», права вимоги переходять від продавця до покупця, та обовязки продавця і покупця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими способами доказування.

За вимогами ч.2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» до участі у даній справі не залучались.

Клопотання про витребування акта приймання-передачі прав вимоги від 25.05.2012 року відповідачами, які фактично заперечували його існування, не заявлялось, отже факт виконання цього договору його учасниками ними спростованим не був.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Договори купівлі-продажу прав вимоги на час вирішення справи у суді є чинними, їх не визнано судом недійсними або нікчемними, та діє презумпція правомірності правочину, яка встановлена ст.204 ЦК України і означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у звязку з презумпцією правомірності договорів уступки права вимоги всі права, набуті сторонами правочину за ними, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У передбаченому законом порядку відповідачі не спростували доводи позивача про набуття ним права вимоги за кредитним договором, протягом 2012-2014 р.р. після набуття позивачем права вимоги позичальник вносив щомісячні платежі на погашення кредиту, а отже фактично визнавав перехід права вимоги до нового кредитора.

За вказаних обставин висновки суду про недоведеність позивачем набуття права вимоги є безпідставним та таким, що не узгоджується з обставинами справи і нормами права.

Не зазначення у витягу із договору купівлі-продажу прав вимог купівельної ціни кредитного портфелю, що є комерційною та банківською таємницею, не є підставою для висновку про відсутність у позивача права вимоги і не звільняє позичальника від обовязку погасити кредит новому кредитору.

Інформація, що є об'єктом банківської таємниці, належить до інформації з обмеженим доступом, яка за своїм правовим режимом поділяється на конфіденційну і таємну.

Відповідно до гл. 2 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 р. № 267 (в чинній редакції від 16.07.2013 р.) від банку вимагається вчинення певних організаційно-правових заходів з метою захисту та збереження банківської таємниці.

У відповідності до п.2.3 Договору Купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року - права вимоги переходять від Продавця до ОСОБА_6, та обов'язки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та ОСОБА_6 приймання-передачі прав вимоги.

Відступлення права вимоги у відповідності до положень ч. 1 ст. 512 ЦК України є підставою заміни кредитора у зобов'язанні.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

У відповідності до п.11.5 Кредитного договору, сторони погодили, що Банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаними із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника.

Належним позивачем в цивільному процесі є особа, якій належить право вимоги у спірних правовідносинах. Фактичні обставини справи і зібрані у справі докази свідчать про набуття позивачем права вимоги за кредитним договором, боржником за яким являється ОСОБА_3

Посилання суду першої інстанції на недоведеність розміру заборгованості також безпідставні.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду виписку із рахунку позичальника, яка засвідчена підписом і печаткою посадової особи Банку (том1, а.с.33), яка є належним та допустимим доказом по справі в силу ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п. 2.11 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене постановою Правління Національного Банку України від 30.12.1998р. № 566 підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення та можуть складатися у паперовій формі та/або у вигляді електронних записів (у формі, яка доступна для читання та виключає можливість внесення будь-яких змін).

Пунктом 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженою Постановою Національного банку України від 18.06.2003р. № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі санкціонованого первинного документа. Оскільки змінена правова форма підприємства з ЗАТ «Альфа Банк» на ПАТ «Альфа Банк», а виписка про рух коштів формувалась в липні 2016 року відповідно до інформації з регістрів систематичного обліку, зрозуміло що відображення інформації відносно Банку платника відбувається з врахуванням організаційно правової форми Банку.

Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до

законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання;назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру;посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення;особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу. Виписки, з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вмішують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка з особового рахунку клієнта банку, яка являється первинним документом Банку, яка підтверджує суму витрат на оплату банківських послуг з розрахунково-касового обслуговування, за умови зазначення в ній інформації про надання банком таких послуг, сум операцій та заповнення обов'язкових реквізитів.

Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження розміру заборгованості Банком надана виписка із особового рахунку ОСОБА_3, яка за формою і змістом відповідає вищевказаному Положенню, а тому висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог Банку являються неспроможними.

За змістом ст.ст. 517, 518 ЦК України, зміна кредитора у зобовязанні не означає звільнення боржника від обовязку виконати зобовязання, а лише надає право до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні виконати зобовязання на рахунок первинного кредитора.

Між тим, докази виконання зобовязань за кредитним договором шляхом сплати платежів ПАТ «Сведбанк» відповідачами не надавались.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутністю таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи із направленої 22.09.2014 року відповідно до п.9.2 кредитного договору відповідачам письмової вимоги ПАТ «Альфа Банк» про дострокове повернення кредиту, заборгованість у розмірі 29 501,47 доларів США пропонувалось сплатити протягом 30 календарних днів з моменту надіслання вимоги( том2, а.с.173).

Із наданого Банком розрахунку (том1, а.с.33), станом на 01.05.2015 року ОСОБА_3 має заборгованість за кредитом у сумі 28 459,81 доларів США, що за курсом НБУ на 01.05.2015 р. становило 598 988, 84 грн., за відсотками - 3 086,99 доларів США, що за курсом НБУ складає 64 971, 36 грн.

Зазначений розрахунок, який відповідно до ст. 64 ЦПК України суд розцінює в якості письмового доказу, погоджується з умовами кредитного договору, правильність його відповідачем ОСОБА_3 не спростована.

За вказаних обставин заборгованість за кредитним договором у визначеному Банком розмірі через неналежне виконання позичальником зобовязань з повернення кредиту колегія суддів вважає доведеною, у звязку з чим дійшла висновку про необхідність скасування в порядку ст. 309 ЦПК України ухваленого по справі рішення про відмову у стягненні заборгованості за кредитом з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_3 на користь позивача суму заборгованості у розмірі всього 674 482, 56 грн.

За умовами кредитного договору позичальник зобовязався повертати кредит у валюті кредитування доларах США. Оскільки Банком заявлена вимога про стягнення заборгованості у національній валюті за курсом на час визначення загальної суми боргу (01.05.2015р.), у відповідності до ст.10 ЦПК України суд стягує заборгованість у відповідності із заявленими позовними вимогами, а не в доларах США.

Разом з тим, вимоги Банку про солідарне стягнення заборгованості з поручителів задоволенню не підлягають.

За положеннями ч. 1 ст. 553 та ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором.

За правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постановах від 10 вересня 2014 року у справі № 6-28цс14, від 18 липня 2012 року у справі № 6-78цс12, у справі 6-263 цс15 від 23.09.2015 року, 6-1348 цс 15 тощо.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення « предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Як вбачається із матеріалів справи, строк поруки у договорах поруки визначений сторонами до повного виконання позичальником своїх обовязків. Досудова вимога про дострокове повернення кредиту вперше була направлена боржнику і поручителям 11.08.2014 року, повторна вимога із застереженням про звернення стягнення на предмет іпотеки 22.09.2014 року. З відповідним позовом до суду Банк звернувся у липні 2015 року.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що зобов'язання поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за договорами поруки припинилися відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки досудова вимога про дострокове повернення кредиту була направлена поручителю 11.08.2014 року, а з відповідним позовом до суду Банк звернувся у липні 2015 року, тобто після спливу шестимісячного строку.

За вказаних обставин передбачених законом підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості немає.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з позичальника на користь Банку підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій в загальній сумі 7 673, 14 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа Банка» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2017 року по цій справі скасувати ы ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банка» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банка» заборгованість за кредитним договором № 0703/0808/71-154 від 05.08.2008 року, укладеним з ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого являється ПАТ «Альфа Банк», розмір якої станом на 01.05.2015 року становить 674 482, 56 грн. , із яких 598 988, 84 грн. за кредитом, 64 971, 36 грн. за відсотками і 10 533, 36 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфі Банк» компенсацію судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції на суму 7 673, 14 грн. (сім тисяч шістсот сімдесят три гривні 14 коп.)

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: