Справа № 466/6679/14 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/233/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю:

представника позивача - Крив'яка Д.Р.,

представника відповідача Брюховицької селищної ради - Кубая Т.Є.,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_7 - адвоката Кріля М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 рокув задоволенні позовних вимог ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_13, з участю третіх осіб: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, відділу Держземагенства у м.Львові, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_18 про визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 02.06.1993 №150 «Про надання у приватну власність земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва гр. ОСОБА_9», визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки із незаконного володіння- відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач - ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до вирішення даного спору Інструкцію про норми і порядок відведення землі для залізниць і використання смуги відведення, оскільки судом при вирішенні даного спору не досліджувалась категорія колії, що знаходиться в межах смуги відведення залізниці, що перетинається із земельною ділянкою ОСОБА_5 та ОСОБА_13, висновок суду щодо відсутності порушення прав позивача побудований на припущенні.

Безпідставність застосування зазначеної вище Інструкції, введеної в дію від 01.07.1975, та норм ДСТУ - НБВ 2.3-27:2011, введених в дію від 01.01.2012, до вирішення спору щодо смуги відведення залізниці, межі якої визначені Планом 1962 року, підтверджується п.1 Інструкції (СН 468-74), відповідно до якої дані норми встановлюють ширину смуг земель, що відводяться для залізниць, та п.1.2 ДСТУ - НБВ 2.3-27:2011, відповідно до якого цей стандарт використовують при проектуванні будівництва і реконструкції залізниць, при землевідведенні. Апелянт наголошує, що суд безпідставно не врахував висновку судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15. Крім того, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про належність автомобільної дороги, що знаходиться між будинком відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_13 та залізничною колією Рудно - Підбірці до комунальної власності. Апелянт вказує на безпідставність застосування судом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, судові витрати покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу на підтримання та в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що жодні права позивача не порушені.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів №150 від 02.06.1993 «Про надання у приватну власність земельної ділянки для індивідуального будівництва гр.ОСОБА_9», земельна ділянка площею 0,0800 га, яка знаходиться на вул. Під Осова, 27 у смт. Брюховичі, була надана у приватну власність гр. ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 14).

Відповідно до ухвали від 11.12.1992 року 12 сесії першого демократичного скликання Брюховицької селищної ради, остання делегувала свої повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок з земель селищного земельного фонду виконавчому комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів (т. 2, а.с. 82).

Згідно з договором купівлі продажу житлового будинку, незакінченого будівництвом, та земельної ділянки від 22.04.2003 року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у рівних частках купили будинок, незакінчений будівництвом, та земельну ділянку площею 0,0761 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 84).

Як убачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 14.03.2005 року, земельна ділянка площею 0,0771 га та незакінчений будівництвом будинок за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу від 20.01.2004 року був придбаний ОСОБА_14, ОСОБА_15 (т. 1, а.с. 16).

На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 12.05.2006 року дана земельна ділянка була придбана ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у ОСОБА_14 та ОСОБА_15, яким така належала на праві спільної власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданим 14.03.2005 р. (т. 1 а.с. 17-19, 135-137).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 05.06.2015 року житловий будинок загальною площею 418,9 кв.м., а також земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,0771 за адресою: АДРЕСА_1, придбана у рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_13 (т. 1, а.с. 202-205), які належали ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 12.05.2006 року.(т.1 а.с.135-137)

Проектна документація залізниці, яка є в матеріалах цивільної справи, а саме: План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Львова від 4км +850 м до 11км +106 м, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці у 1962 року (т.1 а.с. 20-24).

Разом з тим, позивачем не надано підтверджуючих документів відповідно до яких будівельних норм і правил, така проектна документація була складена.

Станом на 1962 рік діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року на залізничному транспорті України. З 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода» інструкція 1955 року втратила чинність.

Колегія суддів вважає, що наявність тільки проектної документації не є достатнім доказом та правовою підставою користування земельною ділянкою позивачем, та зокрема і в конкретних межах в силу дії зазначених вище інструкцій.

Так, відповідно до п.п. 27, 32 "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода" від 30.01.1963р., містяться прямі вимоги щодо обов'язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць. Аналогічні норми передбачені і в інструкції: "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода" від 01 листопада 1955 року.

Відповідно до ст.20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Згідно ст. 22 цього кодексу приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялося.

Земельний кодекс Української РСР 1990 року містив аналогічні вимоги. Зокрема, статтею 22 ЗК України (чинного до 01.01.2002 року) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Рішення від 03 липня 1962 року № 612, яким було відведено Львівській залізниці додатково 24,82 га за рахунок орних земель колгоспу «Дублянський» - було відмінене 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001 «Про відведення земельних ділянок для виробничих потреб організацій області».

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» в смт. Брюховичі №01-15/225 від 30.01.13 року площа вищезгаданого землекористування становить лише 18,75 га. Разом з тим, вказаний витяг не є доказом внесення до Державного земельного кадастру ділянки - Плану смуги відводу.

З листа від 11.06.2015 р. № 9-1323-0.2-3017/2-15 відділу Держземагенства у м.Львові Львівської області вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0771 за адресою: АДРЕСА_1 станом на березень 2005 та листопад 2009 року відносилась до земель житлової та громадської забудови (т.1 а.с.188-189), а тому доводи апелянта, що ці землі були у користуванні ДТГО «Львівська залізниця» не відповідають дійсності.

Як вбачається із відповіді з відділу Держгеокадастру у м. Львові від 09.02.2017 № 29-1323-0.2-430/2-17 у якій вказується, що земельна ділянка площею 0,0771 га (кадастровий номер: НОМЕР_2) на вул. Під Осовою, 27 в смт. Брюховичі станом до 02.06.1993 року відносилась до земель смт. Брюховичі, не наданих у власність та користування.

Згідно даних Державного земельного кадастру відсутні відомості про реєстрацію будь-яких речових прав (зокрема, про право постійного користування) на земельну ділянку під залізничною колією вздовж земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_19, ОСОБА_13, а саме земельна ділянка площею 0.0771 га (кадастровий номер: НОМЕР_2) на вул. Під Осовою, 27 в смт. Брюховичі за ДТГО «Львівська залізниця», Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), ПАТ «Українська залізниця», Регіональною філією «Львівська залізниця», ПАТ «Українська залізниця» та іншими особами.

Отже, судом встановлено, що «План смуги відведення Рудно - Підбірці» 1962 року був лише проектом відведення земельної ділянки Львівській залізниці з урахуванням рішення виконкому Львівської обласної Ради депутатів трудящих від 03 липня 1962 року № 612(яким збільшено площі земель), яке було відмінене 27 жовтня 1962 року рішенням виконкому Львівської обласної ради депутатів трудящих за № 1001.

Залізнична колія Рудно-Підбірці була побудована у 1958 році, що підтверджує позивач на підставі інвентаризаційної картки обліку основних засобів. Проте плану смуги відведення на підставі якого будувалася колія на дільниці Рудно-Підбірці позивач суду не надав.

Крім того, судом встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 0, 0277 га примикає до дороги місцевого значення.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи фотознімків місцевості: залізницю з захисною зоною та земельну ділянку площею 0,0771 га, на якій розташований будинок відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_20 за адресою: АДРЕСА_1, розділяє дорога місцевого значення (т.2 а.с.92-96).

Згідно довідки Брюховицької селищної ради від 03.06.2015 року № 951 вул. Під Осова перебуває на балансі Брюховицької селищної ради(т.1 а.с.181).

Крім того, даною вулицею курсує 22 маршрутка (пл..Святого Теодора - с. Брюховичі (вул.Під Осовою) (т.2 а.с.97).

У відповідності до ст. 1 Закону України від 8 вересня 2005 року № 2862-IV "Про автомобільні дороги" вулиця - автомобільна дорога, призначена для руху транспорту і пішоходів, прокладання наземних і підземних інженерних мереж у межах населених пунктів. Згідно ст. 16,17 Закону вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю. Управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у віданні яких вони знаходяться.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(в редакції із змінами від 19 березня 2010 року.) роз'яснено, що після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю так і частково, не інакше ніж у порядку визначеному статтями 140, 141 Земельного кодексу України і перелік підстав для цього є вичерпним.

У постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13, справа № 6-94ц13) зазначено, що суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року визначено, що Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин (ст. 395 ЦК України), до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

У судовому засіданні не було встановлено фактів, що дають підстави для витребування майна у добросовісного набувача, передбачені ч. 1 ст. 388 ЦК України. Отже, позивач не має права вимагати визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_22; витребувати у ОСОБА_5, ОСОБА_13 частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, яка площею 0,0277 га перетинається зі смугою відведення залізниці; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради від 2 червня 1993 року № 150 "Про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва гр. ОСОБА_9".

Тобто, позивач повинен захистити свої права не шляхом задоволення позову до добросовісного набувача, а іншим способом захисту, пред'явивши позов про визнання його права власності відповідно до статті 392 ЦК України, що буде відповідати правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 7 листопада 2012 року.

Як зазначено у ч. 1 ст. 155 ЗК України, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду нема правових підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст. 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).

Позивачем не надано доказів, що підтверджують його право власності (володіння) на спірну земельну ділянку. На даний час Державного акту на земельну ділянку позивач немає.

Отже, судом встановлено, що вулиця Під Осова у смт.Брюховичі перебуває у комунальній власності та не може перебувати у смузі відведення залізниці. У даному випадку спірна земельна ділянка відокремлена від залізничної колії вулицею Під Осова, Брюховицька селищна рада в силу закону є власником цієї вулиці, вулиця не перебуває на балансі позивача, а тому орган місцевого самоврядування правомірно розпорядився земельною ділянкою, яка безпосередньо не межує із залізничною колією, надавши її у приватну власність.

У даному конкретному випадку, судова колегія вважає, також правильним застосування до спірних правовідносин положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, відповідно до яких кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року у справі №21-8во07 щодо визнання приватизаційних договорів недійсними на підставі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовував рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року "Стретч проти Сполученого Королівства" та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання договорів недійсними, повернення майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року (заява № 44277/98) "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже, визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (п. 71) Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див. рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

У правовому висновку Верховного Суду України, зробленому в постанові від 18 вересня 2013 року зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 р. у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", від 11 березня 2003 р. - "Новоселецький проти України", від 1 червня 2006 р. - "Федоренко проти України"). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У справі "Стретч проти Сполученого Королівства" Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб'єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у разі вилучення частини спірної земельної ділянки в останніх власників - відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_13, буде порушено визначальний принцип пропорційності, який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Однозначно, що при можливому вилученні частини земельної ділянки, необхідний баланс не буде дотриманий, а відповідач понесе "індивідуальний і надмірний тягар".

Позивач не довів, що вилучення частини земельної ділянки здійснюється для задоволення суспільного, публічного інтересу, з якою метою залізниці необхідна така значна ширина смуги відведення - 85-90 метрів, а ще, окрім цього, у населеному пункті?

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовних вимог і не спростовують правильності висновків суду, тому не дають підстав для її задоволення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

Із врахування викладеного суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та характер правовідносин, що виникли між сторонами, і ухвалив правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, п.1 ч.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 травня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета