РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Якуші Н.В.

за участю секретаря Коломойцева М.М.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представник третіх осіб ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Небозвід» до ОСОБА_3, за участі третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Долина», Приватного акціонерного товариства «Еввіва», про захист ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з уточненим в процесі розгляду позовом до відповідач з вимогами:

-зобовязати ОСОБА_3 не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену інформацію шляхом відкликання заяви від 27.05.2016 року з Генеральної прокуратури України, зареєстрованої за № 117914-16 від 02.06.2016 року, як таких що містять недостовірну інформацію;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженої відповідальності «Небозвід» моральну шкоду в розмірі 100000 ( сто тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.05.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Генерального прокурора України та до Державної фіскальної служби України з заявою в якій поширені відомості що не відповідають дійсності та ганьблять ділову репутацію ТОВ «Небозвід». Заява зареєстрована Генеральною прокуратурою 02.06.2016 року за №117914-16, того ж числа зареєстрована і заява ДФС України.

В цих заявах ОСОБА_3 зазначив негативну та недостовірну інформацію стосовно ТОВ «Небозвід», зокрема те, що ТОВ «Небзвід», в склад якого входить медичний центр «Еввіва», веде свою діяльність з численним порушенням, а підприємства ТОВ «Долина» та ПрАТ «Еввіва» «задіяні в схемі роботи медичного центру» ТОВ «Небозвід».

Позивач вказував, що всі перелічені факти не відповідають дійсності та принижують ділову репутацію Товариства. Зазначали, що відповідач безпідставно звинувачує підприємство у здійсненні діяльності, яка суперечить вимогам чинного законодавства та інтересам суспільства. Для того щоб стверджувати про наявність будь-яких фактів, необхідно мати для цього підстави, які підтверджуються відповідними документами або іншими доказами.

Факти викладені відповідачем в заяві є неправдиві, оскільки при проведенні:

-головним управлінням ДФС у Харківській області фактично перевірки ТОВ «Небозвід», ТОВ «Долина» щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності документа, що підтверджує державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до закону, ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками ( найманими особами);

- Київською обєднаною державною податковою інспекцією м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області фактичної перевірки ПрАТ «Еввіва», ТОВ «Долина» з питання оформлення належним чином трудових відносин з найманими особами та правильності нарахування, виплати заробітної плати найманим особам та своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплатити податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування порушень виявлено не було;

-Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради обстеження у ТОВ «Небозвід» з питань дотримання правил, норм та стандартів, встановлених чинним законодавством про працю порушень виявлено не було.

Отже, позивач вказує, що порушень зазначених в заяві контролюючими органами не виявлено, що підтверджується актом №002234 від 24.06.2016 р., Довідками за № 002237 від 24.06.2016 р., за №1787/20-31-13-04-08/40304797 від 14.07.2016 р., за №1829/20-312-13-04-08/30828805, від 18.07.2016 р., за №52-19/07/2016 від 19.07.2016 р.

Враховуючи те, що направляючи заяву з викладенням завідомо неправдивих відомостей, на те, що у відповідача для звернення до Генерального прокурора України та Державної фіскальної служби не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, а ОСОБА_3 мав умисел підірвати авторитет ТОВ «Небозвід» щодо управлінських та професійних здібностей товариства, порядності та відповідності його діяльності вимогам закону, оскільки відповідач був звільнений з посади лікаря-стоматолога хірурга ТОВ «Небозвід» 21.03.2016 р. Вказували, що підприємством була направлена до Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області заява ( повідомлення) про вчинене кримінальне правопорушення за №70 від 28.03.2016 року та подано позовну заяву до ОСОБА_3 про відшкодування збитків разом із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на його квартиру.

Позивач вважає, що твердження ОСОБА_3 суперечать законодавством України і суттєво завдає шкоди діловій репутації ТОВ «Небозвід». Своїми незаконними діями поширенням інформації, що не відповідає дійсності, відповідач принизив ділову репутацію Товариства з боку контролюючих органів та контрагентів, зокрема ТОВ «Долина», ПрАТ «Еввіва». Вважає що діяльність ТОВ «Небозвід», як порядного партнера, оцінюється з точки зору вказаних якостей. Неправдива інформація, яка викладена в заяві відповідача до правоохоронних та фіскальних органів, викликала у контрагентів та у контролюючих органів підозру в чесності підприємства, що відображається на нашій репутації як порядного, законослухняного субєкта підприємницької діяльності, платника податків та ділового партнера. Таким чином неправомірні дії відповідача спричинили зниження престижу та підрив довіри до діяльності ТОВ «Небозвід».

На підставі вищевикладеного просили суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача судовий збір, якій ними було сплачено при зверненні до суду.

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивача підтримала, виклала обставини, які були зазначені у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 20.05.2016 року №725 (а.с.47), в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала до суду письмові заперечення на позов, які оголосила у судовому засіданні, з яких вбачається, що ОСОБА_3 звернувся з заявою до Генеральної прокуратури України та ДФС України, в якій повідомив про порушення позивачем законодавства України, про що йому стало відомо, тобто таким чином реалізував своє конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України, а не поширював недостовірну інформацію.

Вказала, що у своїй заяві до Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 висловлював свої оціночні судження, думку щодо порушень, про які відповідачу стало відомо, тобто висловлював лише свою субєктивну думку щодо порушень, про які йому стало відомо та про те, які норми законодавства України могли бути порушені. Заява була адресована тільки тому державному органу, якого ця інформація стосується і її перевірка входить до компетенції відповідного органу.

Крім того вказувала, що при проведенні перевірок за заявою відповідача були виявлені порушення та були притягнені до відповідальності винні особи, а саме :

-Головним Управлінням Держпраці у Харківській області було винесло припис №20-01-1001/0689-0842 від 23.05.2016 року та постанову про накладення штрафу № 20-02-4001/0689-0063 від 30.05.2016 року.

-Київською обєднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області № 397 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія АА №631834 від 01.06.2016 року, в якому зазначено, що головний бухгалтер позивача не відобразив суму доходу, нарахованого на користь фізичних осіб і сум утриманого з них податку за період 3 кварталу 2015 року, 1 кварталу 2016 року, порушено пп. «а» п. 176.2 Податкового кодексу України; не утримав податок на доходи фізичних осіб за період з 01.07.2015 року по 31.03.2016 року в сумі 14566,44 грн. Факт порушення був встановлений актом перевірки від 01.06.2016 року №1394/20-31-13-04-08/31060557. За виявлені порушення Київська ОДПІ притягнула до адміністративної відповідальності генерального директора та головного бухгалтера позивача.

Зазначала, що ТОВ «Небозвід» розлючений тим, що за заявою ОСОБА_3 були проведені перевірки та в його роботі були виявлені порушення, а тому намагається зробити у всьому винним відповідача і компенсувати за його кошти частину своїх збитків. Проте, ОСОБА_3 не несе відповідальності за результати господарської діяльності та порушення в діяльності ТОВ «Небозвід». Вказувала, що ТОВ «Небозвід» не обґрунтував і не надав суду належних доказів на підтвердження завданої йому будь-якими діями ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

В судовому засідання представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні погоджувалась із вимогами, заявленими до відповідача, просила суд їх задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір; здійснення цих прав може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей.

В силу статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Так, добре імя людини завжди підлягало захисту. В сучасних правовідносинах захисту свого доброго імені (репутації, ділової репутації) потребує не лише фізична, але й юридична особа.

Частиною 4 статті 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У статті 299 Цивільного кодексу України зазначено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації; фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У відповідності із ч.1 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині.

Таким чином, право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Також, це право за своєю природою може належати не лише фізичній, але й юридичній особі.

Статтею 94 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Тобто, за змістом приписів Цивільного кодексу України, право на спростування недостовірної інформації, передбачене ст. 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб'єкта (підприємця) (п. 8 Інформаційного листа ВГСУ № 01-8/184 від 28.03.2007 р.).

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, 27.05.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Генеральної прокуратури України та Державної фіскальної служби України із заявами, в яких як колишній співробітник МЦ «Еввіва» повідомив про відомі йому обставини, які на його думку свідчать про порушення ТОВ «Небозвід» законодавства України та просив здійснити перевірку щодо викладених ним обставин (а.с.12-16, 132-134).

Вирішуючи по суті вимоги позивача про визнання інформації, яка розміщена у заявах ОСОБА_3 від 27 травня 2016 року до Генерального прокурора України, Державної фіскальної служби України недостовірною суд виходить з положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого для юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, необхідною є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Судом вбачається, що вищезазначену інформацію було викладено у заявах, які мають два адресата Генеральна прокуратура України та Державна фіскальна служба України.

Тобто, суд прийшов до висновку, що поширення інформації, яка викладена у заявах від 27.05.2016 року дійсно мале місце.

Також суд, проаналізувавши зміст заяв, вбачає, що вислови, які в них маються, були надруковані у контексті висвітлення діяльності позивача, тобто, на думку суду є всі підстави стверджувати, що поширена інформація стосується певної юридичної особи, а тому ця обставина юридичного складу правопорушення, що визначається п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вважається судом встановленою.

Разом з тим, визначаючи наявність двох інших складових юридичного складу правопорушення, суд не вбачає існування вказаних обставин доведеними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об"єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно із ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у абзацах 3-5 п.19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно розяснень, викладених в п. 16 Постанови суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Вбачається, що оскаржувані позивачем вислови було викладено у контексті висвітлення діяльності позивача, було наслідком узагальнення виконування ним своїх обовязків з припущенням зловживання, тобто вираженням суб'єктивної думки з критичною оцінкою певних фактів, висловлених в межах свободи поглядів, гарантованих як Конституцією України, так і статею 10 Конвеції.

При цьому суд виходить із того, що хоча поширена інформація за формою його висловлювання (подання) наближається до перебільшення або провокації, а тому є неприємною для позивача, проте вона не виходить за рамки суспільної моралі, оскільки її висловлено в формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що поширення вищевказаної інформації мало наслідком створення у необмеженого кола осіб уявлення про негативний характер способу ведення господарської діяльності ТОВ «Небозвід». Відсутні будь-які докази зниження престижу та підрив довіри до діяльності ТОВ «Небозвід» та безпосереднього зв'язку такого зниження із поширенням оспорюваної інформації.

Позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що поширення вказаної інформації являло собою негативну оцінку господарської діяльності позивача та призвело до порушення його ділової репутації в розумінні вище перелічених положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1.

Суд, вважає, що викладена у заяві інформація є оціночними судженнями відповідача, який у встановленій законодавством формі звернувся до уповноважених осіб з метою її перевірки.

З огляду на викладене, підстав для задоволення позовних вимог щодо спростування розповсюдженої відповідачем інформації немає, оскільки позивач не довів її недостовірність.

При цьому, суд не погоджується з доводами представника позивача, вважає їх помилковими та такими, що може спричинити непропорційне втручання у передбачене ст. 34 Конституцією України право громадян на свободу виявлення поглядів, захищене ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, ратифікованою Законом України від 17.07.97 р. N 475/97-ВР, яка разом з відповідною практикою застосування норм Конвенції Європейським судом з прав людини відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є для судів джерелом права. Такі заяви громадян України перебувають під захистом ст. 40 Конституції України, що гарантує право усім направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Крім того суд не погоджується з тим, що розповсюджена у заявах інформація є перекручення фактів, а не оціночними судженнями та критикою діяльності ТОВ «Небозвід», яка має під собою фактичне підґрунтя, внаслідок чого відповідно до конвенції практики Європейського суду з прав людини правдивість доведення такої критики не підлягає доведенню.

Так, у своїй практиці Європейський суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції ( рішення 08 липня 1986 року у справі «Лігненс (Lingens) проти Австрії», заява №12/1984/84/131, параграф 46).

Аналізуючи наслідки засудження заявника за наклеп, які відбулися внаслідок такого втручання держави у здійснення свободи поглядів, Європейським судом з прав людини була викладена правова позиція, що таке втручання суперечить Конвенції, якщо воно не відповідає вимогам пункту 2 статті 10. Тому необхідно визначати, чи було втручання "встановлене законом", чи мало мету або цілі, законні з точки зору пункту 2 статті 10 і було "необхідним в демократичному суспільстві" для досягнення цієї мети або цілей. Прикметник "необхідний" у значенні пункту 2 статті 10 передбачає наявність "нагальної суспільної потреби" (п. 35, 39).

У зв'язку з цим у п. 41 вказаного рішення Європейський суд нагадав, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить

одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Долучені представником ТОВ «Небозвід» документи, які свідчать про проведенні у товаристві перевірок, складені щодо цього висновки, скасовані приписи та постанови перевіряючих органів та посадових осіб на думку суду лише свідчать про здійснених в межах законодавства дій, направлених на перевірку діяльності певної юридичної установи, проте не доводять поширення відповідачем недостовірної інформації та необхідності її спростування в спосіб, запропонований позивачем.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині є недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на їх користь моральну шкоду, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

За приписами статті 47 Закону України Про інформацію, порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України.

Серед порушень законодавства України про інформацію у наведеній правовій нормі передбачено поширення відомостей, що не відповідають дійсності.

Способами захисту ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, враховуючи зазначене, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як встановлено судом, позивач не надав належних та допустимих доказів розповсюдження відповідачем недостовірної інформації та не довів настання негативних наслідків, а тому суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині немає.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України питання стягнення з судових витрат з відповідача на користь позивача, судом не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 269-280 ЦК України, ст. ст. 8, 10, 11, 14, 60, 88, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Небозвід» до ОСОБА_3, за участі третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Долина», Приватного акціонерного товариства «Еввіва», про захист ділової репутації, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано судом апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 23.02.2017 року.

Суддя Н.В. Якуша