АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4319/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/789/580/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - представника Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" - Кушніра Святослава Степановича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року по справі за заявою Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" про роз'яснення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

02.09.2016 року ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" (далі банк) звернулося до суду із заявою про роз'яснення рішення суду від 02.06.2014 року.

Заява обгрунтована тим, що в процесі виконання судового рішення незрозуміло, яка сума заборгованості підлягає до стягнення, оскільки в резолютивній частині рішення суду заборгованість за кредитним договром вказана 24000 Євро із зазначенням еквіваленту в національній валюті (гривні) - 331200 грн., що на думку заявника припускає декілька варіантів тлумачення виконання зобов'язання за кредитним договором, як в українській гривні так і в Євро.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 10.04.2017 року у задоволенні заяви ПАТ "Державний ощадний банк України" відмовлено, оскільки судове рішення від 02.06.2014 року є зрозумілим і його резолютивна частина не припускає кілька варіантів його тлумачення.

В апеляційній скарзі банк просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову, якою задовольнити апеляційну скаргу банку, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права.

Зазначає, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути заборгованість в іноземній валюті.

Вказує, що при виконанні рішення суду слід стягувати заборгованість в євро.

В судовому засіданні представник ПАТ "Державний ощадний банк України" - Кушнір С.С., апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в скарзі.

Вказав, що при виконанні рішення суду виникла суперечка з представником ДВС про валюту стягнення. Зазначив, що суперечка з ДВС носила усний характер і він не має доказів, що така суперечка була, а дії Державного виконавця не оскаржувались.

ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, але подала клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Представник ПАТ "Державний ощадний банк України" - Кушнір С.С., просив розглядати справу за відсутності ОСОБА_2, оскільки вона належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною.

Враховуючи вказане, думку представника банку, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності, належно повідомленої ОСОБА_2.

Відмовляючи в задоволенні заяви від 02.09.2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення від 02.06.2014 року є зрозумілим і його резолютивна частина не припускає кілька варіантів його тлумачення.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується оскільки він достатньо вмотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.06.2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором відновлюваної кредитної лінії №4 від 10.04.2006, вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість по тілу кредиту за Договором відновлюваної кредитної лінії №4 від 10.04.2006 року в розмірі 24000,00 євро, що еквівалентно (станом на 20.03.2014 р. курс НБУ 13,798 грн. за 1 євро) 331200 грн. 00 коп., а також 3 312 грн. 00 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", згідно з ч.1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи вказане колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги, що рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі або для державного виконавця.

Згідно ч.1 ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення відповідного рішення.

Колегія суддів критично оцінюює доводи апеляційної скарги, що при винесенні ухвали суд першої інстанції не дослідив природу виникнення правовідносин між банком і ОСОБА_2, оскільки рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.06.2014 року набрало законної сили і на стадії здійснення його виконання суд першої інстанції не зобов'язаний досліджувати природу правовідносин, які виникли між сторонами.

Рішення суду від 02.06.2014 року банком в апеляційному порядку не оскаржувалося і зауважень щодо його змісту до 02.09.2016 року - моменту подання заяви про роз'яснення рішення банком не подавалось, хоча ще 18.08.2014 року банк подав заяву про примусове виконання рішення суду від 02.06.2014 року, але як вказав представник банку при розгляді апеляційної скарги - дії ДВС не оскаржувались.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" відхилити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді