Ухвала

іменем україни

22 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Державного підприємства «Вугілля України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» (далі - ДП «Вугілля України») на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період із 01 листопада по 31 травня 2015 року у сумі 62 034 грн 56 коп.; середній заробіток за весь час затримки за період із 02 липня 2015 року по 08 лютого 2016 року у сумі 78 454 грн 86 коп.; на відшкодування моральної шкоди - 10 тис. грн, а також витрати на правову допомогу у сумі 3 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що починаючи з 01 вересня 2010 року по 31 травня 2015 року вона працювала у відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» (далі - ВП «ГІРЦ») ДП «Вугілля України» на посаді заступника директора з інформаційно-аналітичної роботи. 01 квітня 2015 року ДП «Вугілля України» видано наказ № 12 «Про ліквідацію ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України», де зокрема у п. 1 визначено до 01 червня 2015 року ліквідувати ВП «ГІРЦ», а у п. 4 вказано бухгалтерії ВП «ГІРЦ» провести остаточні розрахунки із працівниками відокремленого підрозділу. Наказом від 31 травня 2015 року № 23/к її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. Станом на дату звернення до суду відповідач нарахував позивачу заробітну плату за період із 01 листопада 2014 року до 31 травня 2015 року в сумі 78 387 грн 82 коп., до виплати - 62 034 грн 56 коп. Проте зазначена сума заробітної плати позивачу не була виплачена. Крім того, у зв'язку із затримкою такої виплати та відповідно до ст. 117 КЗпП України роботодавець зобов'язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки. Також позивач зазначає, що, враховуючи положення ст. 95 ЦК України, юридична особа - ДП «Вугілля України» відповідає за зобов'язаннями свого ВП «ГІРЦ».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Вугілля України» на користь ОСОБА_3 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 62 034 грн 56 коп., середній заробіток за весь час затримки у сумі 78 454 грн 86 коп., а всього - 140 489 грн 42 коп. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Вирішено питання про судовий збір.

Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ДП «Вугілля України» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте ухвала апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав, передбачених ст. 117 КЗпП України та Законом України «Про оплату праці».

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками, що несвоєчасний розрахунок при звільненні відбувся саме з вини відповідача.

Однак апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги відповідача про те, що на момент виникнення заборгованості ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» був зареєстрованим та здійснював свою діяльність у м. Макіївка Донецької області. На момент звільнення позивача у відповідача була відсутня можливість виплатити йому заборгованість із заробітної плати, оскільки позивач знаходився на території, яка не контролювалася українською владою, а інформація щодо відкритого позивачем рахунку у банківській установі на підконтрольній території, відсутня.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Макіївку Донецької області, на території якої знаходився відокремлений підрозділ відповідача, а також м. Донецьк, де проживає позивач, віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Постановою Правління Національного банку України від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» постановлено банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Разом із тим ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Частинами 1, 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року № 6-383ц16, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на порушення вищевказаних вимог закону та положень ст. ст. 10, 212-214, 303, 315 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, належним чином не дослідив, чи видавався відповідачу сертифікат Торгово-промислової палати України, в якому б торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з відповідної дати для ДП «Вугілля України» під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів; не дослідив питання наявності вини відповідача.

Таким чином, апеляційний суд на підставі вищевказаних документів не дослідив, чи відбулася затримка виплати належних позивачу сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, з вини відповідача.

Отже, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування в оскаржуваній частині із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Вугілля України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року в оскаржуваній частині скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак