Справа № 132/3204/16-ц
Провадження № 2/132/103/17
РІШЕННЯ

Іменем України

23.02.2017 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

при секретарі Гордієнко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог:Сектор реєстрації місця проживання Калинівської міської ради Вінницької області про визнання особи такою, що втратили право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в позові вказує, що згідно Свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку НОМЕР_1 від 30.03.2006 року йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

На даний час в квартирі зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2, яка з травня 2010 року не проживає у зазначеній квартирі. Всі витрати по утриманню квартири та оплаті житлово-комунальних послуг він несе сам, а в зв'язку з реєстрацією у житловому будинку відповідачки позбавлений можливості вільно користуватись, володіти та розпоряджатись квартирою. Відповідачка у добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації. За вказаних обставин вимушений звертатись в суд з даним позовом.

Представник позивача на підставі договору про надання правової допомоги ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідачка в судове засідання також не з'явилася, згідно заяви, наявної в матеріалах справи, позовні вимоги визнає, просить справу розглянути за її відсутності.

Представник Сектору реєстрації місця проживання Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з'явився, однак від завідувача сектору надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника сектору.

Згідно ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позов задовольнити з таких підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку НОМЕР_1 від 30.03.2006 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

На даний час в квартирі зареєстрована колишня дружина позивача- ОСОБА_2 (шлюб розірвано на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 05.07.2011 року), яка з травня 2010 року не проживає у зазначеній квартирі. Всі витрати по утриманню квартири та оплаті житлово-комунальних послуг позивач несе сам, а в зв'язку з реєстрацією у житловому будинку відповідачки позбавлений можливості вільно користуватись, володіти та розпоряджатись квартирою.

Той факт, що відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, але за цією адресою не проживає з травня 2010 року підтверджується актом обстеження житлово-побутових від 27.01.2016 року та актом обстеження житлових умов від 07.07.2016 року, складеними комісією в складі:депутата виконавчого комітету Калинівської міської ради Шиманського П.К. та сусідів. Згідно даних актів ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2.

Даний факт також встановлено в рішенні Калинівського районного суду Вінницької області від 07.10.2015 року. Дане рішення набрало законної сили, а тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню.

Відповідно до ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідачка на день розгляду справи не є членом сім'ї позивача, фактично з травня 2010 року не проживає в належній йому квартирі, а тому втратила право на користування даною квартирою.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплене право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України ).

Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідачка позовні вимоги визнає, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За вказаних обставин, суд вважає за можливе визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровану в АДРЕСА_1, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за місцем реєстрації.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом судової справи, а у відповідності до ч.3 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу.

Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

За змістом статті 84 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно- правовим актом.

Так, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу врегульовано Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у відповідності до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (стаття 1).

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Наданий представником позивача розрахунок витрат на правову допомогу узгоджується із вимогами, встановлених статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Тому, враховуючи обставини справи та прийняте судом рішення, суд приходить до висновку, про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору та 400 грн. витрат на правову допомогу .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.29, 391, 405 ЦК України, ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України », ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.72 ЖК України, ст.ст. 10, 60, 61, 79 ,84, 88, 158, 174, 212-215, 218 ЦПК України,суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровану в АДРЕСА_1, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за місцем реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору та 400 грн. витрат на правову допомогу .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: