Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору та права застави припиненим, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року, -

вс т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання кредитного договору та права застави припиненим.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19 вересня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір № 2501/0908/64-575, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 21 824 дол. США, з кінцевим строком повернення до 10 вересня 2015 року.

Зазначала, що пунктом 2.1 вказаного кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат являється застава - автомобіль марки Toyota Auris MM/Т, державний номер НОМЕР_1.

ПАТ «Дельта банк» на звернення позивача, надав довідку за № 05-2820572/1 від 12 лютого 2015 року про те, що загальна сума заборгованості за позивачем по кредитному договору № 2501/0908/64-575 станом на 12 лютого 2015 року становить 801,77 дол. США. Сплативши вказаний борг, позивач 25 серпня 2015 року на адресу банку направила заяву-клопотання про вивільнення з-під застави вказаного автомобіля. Проте листом за № 9506 від 02 жовтня 2015 відповідачем було відмовлено у знятті арешту та зобов'язано позивача сплатити пеню у розмірі 5 652,45 грн.

Вважаючи вказані дії відповідача незаконними, просила визнати зобов'язання за кредитним договором № 2501/0908/64-575 від 19 вересня 2008 та право застави транспортного засобу автомобіля Toyota Auris MM/Т, державний номер НОМЕР_1, припиненим та зобов'язати ПАТ «Дельта Банк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 належним їй автомобілем, шляхом подання заяви про припинення обтяження вказаного автомобіля до реєстратора Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заяви про припинення заборони відчуження автомобіля до ВРЕВ для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 19 вересня 2008 між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір №2501/0908/64-575, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 21 824 дол. США, зі сплатою 13 % річних, з кінцевим строком повернення до 10 вересня 2015 року.

У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави №2501/0908/64-575-Z-1, відповідно до умов якого остання передала в заставу банку легковий автомобіль марки Toyota Auris 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до розділу 2 якого, ПАТ «Сведбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, в тому числі й за кредитним договором №2501/0908/64-575 від 19 вересня 2008 року та договором застави №2501/0908/64-575-Z-1 від 19 вересня 2008 року, укладеними між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4

Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 03 листопада 2015 року загальна сума заборгованості складає 5 653,06 грн, яка складається: з пені - 0,61 грн; штрафу 2% згідно п.8.2 за невиконання п.5.1.9. - 5 652,45 грн.

При укладені вказаного кредитного договору ОСОБА_4 взято на себе зобов'язання належно виконувати умови договору, а саме: п. 5.1.1. передбачено обов'язок позичальника забезпечити своєчасне повернення кредиту і сплату нарахованих процентів. Пунктом 8.1. передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 5.1.9 кредитного договору позичальник зобов'язується на момент передачі заставного майна (автомобіля) надати банку договір страхування предмету застави на умовах повного «Каско», а також підтвердження сплати страхового платежу із щорічним продовженням строку дії договору страхування, або надати новий договір страхування (страховий поліс), що підтверджує факт страхування предмету застави протягом дії даного договору.

Відповідно до п. 8.2 кредитного договору сторони погодили, що за порушення зобов'язань, зазначених у п. п. 5.1.7, 5.1.8, 5.1.9, 5.1.10, 5.1.11, 5.1.12.,5.1.14 вказаного договору позичальник сплачує штраф у розмірі 2% від суми зазначеної в п.1.1. даного договору за кожен випадок.

Також, обов'язок позичальника застрахувати предмет застави відображений у п.12.3 Договору застави.

У п. 20 Договору застави №2501/0908/64-575-Z-1 від 19 вересня 2008 року визначено, що договір діє до повного виконання позичальником основного зобов'язання чи настання одного з випадків, з яким чинне законодавство пов'язує припинення права застави.

Відповідно до п. 8.2 кредитного договору сторони погодили, що за порушення зобов'язань, зазначених у п. п. 5.1.7, 5.1.8, 5.1.9, 5.1.10, 5.1.11, 5.1.12.,5.1.14 вказаного договору позичальник сплачує штраф у розмірі 2% від суми зазначеної в п.1.1. даного договору за кожен випадок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, на підставі ст.ст. 526, 598, 599, 627 ЦК України, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем, в порушення ст. 60 ЦПК України. не надано належних та допустимих доказів про виконання п. 5.1.9. кредитного договору, а саме про інформування банку про страхування предмету застави та надання підтверджуючих документів (договору страхування/страхового полісу) до банку, отже наявна заборгованість виникла наслідок невиконання п.5.1.9.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, а фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова