Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/34/17
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м у к р а ї н и

13 лютого 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Самсоновій О.А.,

при секретарі Ворона Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м. Полтава про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 05 січня 2017 року звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м. Полтава про зняття арешту з майна.

Посилалася на те, що є власником 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, власником 1/3 частки був онук ОСОБА_3, який 24 березня 2016 року помер.

Посилалася на те, що є спадкоємцем майна померлого, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та дізналася, що на майно ОСОБА_3 накладений решт згідно з постановою від 24 квітня 2002 року відділу ДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції.

В своїй позовній заяві просила суд знати арешт та заборону відчуження з нерухомого майна, належного ОСОБА_3, а саме 1/3 частки квартири АДРЕСА_2.

Позивач звернулася в суд з заявою про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідач в судове засідання своїх представників не направив, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи.

Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 березня 2016 року помер ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_1 27 травня 2016 року звернулася до Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини після померлого 24березня 2016 року онука ОСОБА_3, приватним нотаріусом заведена спадкова справа № 16/2016.

Також судом встановлено, що згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 17 березня 2005 року зареєстровано обтяження на підставі постанови від 24 квітня 2002 року Державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції з обєктом обтяження 1/3 частка квартири АДРЕСА_3, власником якої є ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», на яку позивач посилається в поданій до суду позовній заяві, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач не обґрунтовує його належністю їй на праві власності відповідного майна 1/3 частки квартири АДРЕСА_3, жодних доказів на підтвердження такої обставини не надає, натомість, поданій до суду позовній заяві сама позивач стверджує, що відповідна частка в праві власності дійсно належить боржнику ОСОБА_3

Не надано також позивачем і жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що є власником інших 2/3 часток квартири.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на час вирішення справи судом, на яку також посилається позивач, визначено порядок звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна фізичної особи.

Наслідки ж закінчення виконавчого провадження передбачені ст. 40 зазначеного Закону, де передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Посилаючись в поданій до суду заяві на ту обставину, що державним виконавцем не було вжито відповідних заходів щодо зняття арешту з майна боржника, позивач жодних доказів на обґрунтування даної обставини не надає.

Натомість, як вбачається з наданих до суду матеріалів, архівних запис щодо накладення арешту на майно ОСОБА_3 було внесено на підставі постанови державного виконавця від 24 квітня 2002 року, тобто, не в межах виконавчого провадження з примусового виконання вироку Київського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2012 року та/чи вироку Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2015 року, на фактичне виконання яких посилається позивач в поданій до суду заяві.

Окрім того, як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 відділ ДВС м. Полтави в жорні правовідносини з позивачем не вступав, прав та охоронюваних законом інтересів позивача ОСОБА_1 не порушував, вимоги до нього заявлені безпідставно.

Як розяснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Позивачем зазначених вимог не дотримано.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м. Полтава про зняття арешту з майна заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

У звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають їй відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 11, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м. Полтава про зняття арешту з майна відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя О.А.Самсонова

13.02.2017