Справа № 380/1421/16-ц Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/1025/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Данілова О.М.,

суддів Мережко М.В., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Бобка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до Тетіївського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не надавав своєчасно ОСОБА_3 грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору.

У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором Відповідач станом на 06 жовтня 2016 року має заборгованість у розмірі 14882 грн. 06 коп., яка складається з:

- 490 грн. 60 коп. заборгованість за кредитом;

- 10106 грн. 60 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 3100 грн. заборгованість за пенею та комісією;

- 500 грн. штраф (фіксована частина);

- 684 грн. 86 коп. штраф (процентна складова).

На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Просило суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 листопада 2013 року у розмірі 14882 грн. 06 коп., а також понесені судові витрати у розмірі 1378 грн.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року, позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 листопада 2013 року в сумі 2117 грн. 42 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 490 грн. 60 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 426 грн. 82 коп., заборгованості за пенею та комісією в сумі 1200 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило змінити рішення Тетіївського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року, скасувати його в частині незадоволених вимог щодо процентів за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення яким позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір укладений із Відповідачем складається із Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та ОСОБА_3.

Відповідач, підписуючи Заяву Позичальника, приєднався до Умов надання банківських послуг які є загальними і їх підписання позичальником не є обовязковим.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 2,5% в місяць або 30% на рік. Далі відсоткова ставка була змінена, що підтверджується наказами банку 01.09.2014 року відповідно до Наказу ОСОБА_3 №СП-2014-6915682 від 18 серпня 2014 року відсоткова ставка була підвищена до 34,8%, 01 квітня 2015 року відсоткова ставка була підвищена до 43,2%, згідно Наказу №СП-2015-6552838 від 18 лютого 2015 року.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» виконав умови договору та у виписці по рахунку проінформував Відповідача про зміну відсотків по кредиту. Надана виписка по картковому рахунку містить інформацію про те, що відсоткова ставка буде підвищена.

Натомість, Відповідачка не зверталася до ОСОБА_3 із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, а отже прийняла нові тарифи та погодилася з їх зміною.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 листопада 2013 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 кредит в розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, в обмін на зобовязання відповідача повернути кредит у відповідності до умов договору.

Вказаний договір був укладений шляхом отримання банком підписаної та заповненої відповідачем ОСОБА_4 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28 листопада 2013 року, відповідно до якої відповідач погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 7).

Із наданого ОСОБА_3 розрахунку заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором вбачається, що станом на 06 жовтня 2016 року загальна сума заборгованості відповідача перед ОСОБА_3 становить 14882 грн. 06 коп., з яких: заборгованість за кредитом в сумі 490 грн. 60 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 10106 грн. 60 коп., заборгованість за пенею та комісією в сумі 3100 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) в сумі 684,86 грн. (а.с. 5-6).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що з матеріалів справи вбачається порушення прав позивача внаслідок невиконання відповідачем договірних зобовязань.

Разом з тим, із заяви ОСОБА_2 вбачається, що Банк незаконно збільшив розмір процентної ставки в односторонньому порядку, не повідомивши її належним чином.

Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що ОСОБА_3 нараховувалися проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, зокрема з 28 листопада 2013 року по 30 серпня 2014 року 30%, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,8%, з 01 квітня 2015 року по 06 жовтня 2016 року 43,2%.

Таким чином, встановлено, що укладеним між сторонами договором, в тому числі Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256 не передбачено порядку розрахунку змінюваної процентної ставки, який би дозволяв точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору, не передбачено формули визначення змінюваної процентної ставки, а також максимального розміру збільшення процентної ставки.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка 30% річних є фіксованою та не може змінюватись протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до ОСОБА_3, оскільки, без дотримання вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною.

Тобто, відповідачу повинні були нараховуватись проценти за період з 28 листопада 2013 року по 06 жовтня 2016 року, що становить 1044 днів, в розмірі 426 грн. 82 коп. (490,60 грн. / 360 днів х 1044 днів х 30%).

Із розрахунку заборгованості за договором встановлено, що ОСОБА_3 нарахована заборгованість за пенею та комісією в сумі 3100 грн., та штрафи: 500 грн. (фіксована частина), 684 грн. 86 коп. (процентна складова).

Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Тому, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів в розмірі 500 грн. та 684 грн. 86 коп.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Згідно з п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право проводити зміни тарифів. При цьому Банк, зобовязаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За правилами ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки, кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобовязаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно з ч. 5 ст. 1056-1 ЦК України, індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на обєктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.

За правилами ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити ОСОБА_3 штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., клієнт сплачує ОСОБА_3 пеню.

Згідно з вимогами ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом, часткової заборгованості по процентам за користування кредитом та відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимог про стягнення суми заборгованості за пенею та комісією.

Так, ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що із розрахунку заборгованості за договором вбачається, що сума заборгованості за пенею та комісією становить 3100 грн., проте, стягненню з відповідача підлягає сума, яка нарахована за календарний рік, що передував поданню ОСОБА_3 позову, зокрема 1200 грн. (100 грн. пені за місяць), оскільки ОСОБА_2 просила застосувати строки позовної давності до пені.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, а з його резолютивної частини необхідно виключити вимогу про стягнення заборгованості за пенею та комісією в сумі 1200 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Із розрахунку заборгованості за договором вбачається, що позивач визначив заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3100 грн., тим самим не зазначив, яку суму становить пеня, а яку комісія.

Пеня і комісія є різними видами цивільно-правової відповідальності.

В судовому засіданні представник банку не зміг надати пояснення, яку саме суму становить пеня, а яку комісія, для чого по справі було оголошено перерву та зобовязано представника надати детальний розрахунок заборгованості за пенею та комісією.

Однак, на час розгляду справи такий розрахунок надано не було, а інший представник, який зявився на розгляд справи також не зміг повідомити, яку суму становить пеня, а яку комісія.

Крім цього, стягнення заборгованості за комісією не передбачено Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256.

У звязку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тетіївського районного суду Київської області необхідно змінити, а з його резолютивної частини виключити вимогу про стягнення заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1200 грн. за недоведеністю.

В решті рішення є законним та обґрунтованим, а тому його необхідно залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 30 листопада 2016 року змінити, виключивши з його резолютивної частини вимогу про стягнення заборгованості за пенею та комісією в сумі 1200 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий _________ О.М. Данілов

Судді _________ М.В. Мережко

_________ ОСОБА_5