Справа № 451/1523/15 Головуючий у 1 інстанції: Семенишин О.З.
Провадження № 22-ц/783/1145/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено за спливом строку позовної давності.

Дане рішення оскаржило ПАТ КБ «Приватбанк».

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вважають рішення незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи. Зазначають, що відповідно до п.4.5 кредитного договору, сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності стосовно стягнення заборгованості за кредитом до 5 років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. Зазначають, що у вересні 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося з позовною заявою до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки чим перервали строк позовної давності. Тому, вказують на те, що строки позовної давності починають спливати з вересня 2011 року і через це з даним позовом позивач звернувся до суду у листопаді 2015 року в межах строків позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, відповідача та її представника в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ст.ст. 253-258, 261, 267, 357 ЦК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_3 11.01.2008 року був укладений кредитний договір № LVRDGA, згідно якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 52000 гривень на термін до 11.01.2028 року, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Зобов'язання по кредитному договору позивач виконав у повному обсязі, надав кредит відповідачу, що підтверджується заявою про видачу готівки від 11.01.2008 року. Зобов'язання по кредитному договору відповідач не виконує, внаслідок чого у неї станом на 28.10.2015 року утворилася заборгованість 274888 гривень 66 копійок, яка складається з 54996 гривень 76 копійок заборгованість за кредитом; 77657 гривень 49 копійок заборгованість за процентами за користування кредитом, 5914 гривень 08 копійок заборгованість за комісією за користуванням кредитом, 122992 гривень 30 копійок пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до договору: 250 гривень штраф (фіксована частина) та 13078 гривень 03 копійки штраф (процентна складова). Також, суд встановив, що рішенням (заочним) Радехівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2012 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено. Визнано дійсним договір іпотеки №LVRDGA від 11 січня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5, жителем ІНФОРМАЦІЯ_1. На майно, належне ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителю ІНФОРМАЦІЯ_3 і, яке зазначене в п.35.2 договору іпотеки №LVRDGA від 11.01.2008 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVRDGA від 11.01.2008 року, звернуто стягнення шляхом його безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_5. Виселено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, із будинку у смт.Лопатин по вул.Б.Хмельницького,56 Радехівського району із зняттям його з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Радехівського РВ ГУМВСУ у Львівській області. Рішення вступило в законну силу, сторонами не оскаржувалося. За умовами договору відповідач зобовязувалася сплачувати кредит в період з 15 по 20 число кожного місяця, тобто погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів сторонами було визначено місяцями (а.с.9 зворот). Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України). Із розрахунку заборгованості вбачається, що остання оплата відповідачем по кредитному договору була здійснена 18 квітня 2011 року.Зважаючи на те, що кредитний договір було укладено 11.01.2008 року, останню оплату боржником було здійснено 18 квітня 2011 року, відтак перебіг строку позовної давності розпочався 21 травня 2011 року (на наступний місяць після часу настання строку погашення відповідачем чергового платежу) та відповідно 21 травня 2014 року сплив (як і сплив такий відповідно до п.4.5. Договору). Позивач звернувся до суду з цим позовом 15 листопада 2015 року, отже на час звернення строк позовної давності сплив. Обставин, які б свідчили про зупинення чи переривання перебігу строку позовної давності судом не встановлено.Банк з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності до суду не звертався та на поважні причини пропуску строку не посилався.Належних і допустимих доказів того, що після закінчення терміну дії платіжної картки, відповідачу була видана нова платіжна картка чи був продовжений строк дії попередньої картки у матеріалах справи немає.Враховуючи зазначені обставини, а також те, що позивачем пропущено строк позовної давності визначений ст.357 ЦК України, поважності причин пропуску такого строку позивачем не наведено, відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що такі висновки обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають. Обставини, які суд вважав встановленими лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 11.01.2008 року між позивачем (на той час ЗАТ КБ «Приватбанк») та відповідачем (ОСОБА_3М.) було укладено кредитний договір № LVRDGA, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 52 тис. грн. строком до 11.01.2028 року зі сплатою 15 % річних. Крім цього, за умовами договору позивач у період з 15 по 20 число кожного місяця зобовязалася сплачувати щомісячний платіж з метою погашення кредиту та здійснення необхідних виплат за договором у розмірі 796,75 грн. (Кредитний договір із додатком до нього «Загальна вартість кредиту»; заява на видачу готівки, за якою відповідач отримала 52000 грн. кредитних коштів 11.01.2008 року а.с. 7-11).

Окрім цього, в забезпечення належного виконання умов договору між позивачем (на той час ЗАТ КБ «Приватбанк»), відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки від 11.01.2008 року за яким ОСОБА_5 в забезпечення виконання позичальником (відповідачем по справі) умов договору передав в іпотеку Банку житловий будинок №56 на вул. Б.Хмельницького в смт. Лопатин Радехівського району Львівської області із належними господарськими будівлями та дворовими спорудами (договір іпотеки а.с. 15-17 справи №2-47/12 Радехівського районного суду Львівської області).

Відповідач не у відповідності до умов договору та вимог закону виконувала свої зобовязання, передбачені договором. У звязку із цим у неї виникла заборгованість, яка, розрахована Банком станом на 28.10.2015 року склала 274888,66 грн. та складається із: 54996,76 грн. загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 77657,49 грн. загальний залишок заборгованості за процентами; 5914,08 грн. заборгованість з комісії; 122992,3 грн. заборгованість з пені; 250 грн. (фіксована частина); 13078,03 грн. штраф (процентна складова). Остання оплата відсотків за користування кредитом відповідачем сплачена 18.04.2011 року та останній платіж за договором зі сплати комісії та пені 20.06.2011 року (розрахунок заборгованості а.с. 4-6).

Відповідач, не заперечуючи факту укладення договору, неналежного виконання нею зобовязань за таким, однак заперечуючи стосовно позову, посилалась, зокрема, на те, що рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки вимоги Банку з повернення кредиту та інших платежів за договором фактично виконано, однак Банк не виконуючи рішення про звернення стягнення повторно нарахував їй значну суму заборгованості. Окрім цього просила застосувати строк позовної давності, про що подала відповідну заяву у суді першої інстанції.

Що стосується застосування строку позовної давності, про що просила відповідач та, який було застосовано судом першої інстанції як підставу для відмови у задоволенні позову, то такий слід вважати застосований судом невірно, не у відповідності до умов договору та вимог закону.

Так, як вбачається із п. 4.5 Договору кредиту (а.с. 8 зв.) термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлено сторонами тривалістю у 5 років. Вказаний пункт договору слід вважати таким, що відповідає вимогам ст. 259 ЦК України.

Зважаючи на вказаний пункт договору; здійснення останньої оплати за договором 20.06.2011 року; здійснення до цього оплат хоч не завжди у відповідності до умов договору, однак не рідше одного разу на місяць, що було передбачено умовами договору, слід вважати, що звернувшись в суд 18.11.2015 року Банком не пропущено 5 річного строку позовної давності, що повинен був закінчитись 20.06.2016 року.

Окрім цього, слід вказати і про те, що Банком було перервано строк позовної давності, відповідно до ст. 264 ЦК України, зверненням до суду з позовом 31.10.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості відповідача за даним договором кредиту (позовна заява у справі №2-47/12 Радехівського районного суду Львівської області а.с.2-3).

Відповідно оскаржуване рішення суду про відмову у задоволенні позову у звязку із закінченням строку позовної давності підлягає скасуванню як таке, що вимогам закону, та обставинам, що мають значення для справи не відповідає.

Вирішуючи питання про задоволення позову в межах позовних вимог та заперечень відповідача по суті спору, аналізуючи матеріали даної справи та згаданої вже справи №2-47/12 Радехівського районного суду Львівської області за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів вважає, що позов частково є підставним та підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ).

Відповідно до змісту п.п. 22-24, 16.9 Договору Іпотеки, у випадку порушення Кредитного договору Позичальником або цього договору Іпотекодержатель направляє Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет Іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В разі продажу Предмету іпотеки на публічних торгах Іпотекодержатель відповідно до Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію Предмета іпотеки у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів №1448 від 22 грудня 1997 року, якщо інше не передбачене законодавством на день реалізації Предмету іпотеки. При зверненні стягнення на Предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна Предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50% від його вартості згідно п. 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет Іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті. Реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. У випадку, коли суми, вирученої від продажу Предмету Іпотеки, недостатньо для повного задоволення вимог Іпотекодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог з іншого майна Іпотекодавців, у першу чергу перед іншими кредиторами. Реалізація цього майна здійснюється у порядку передбаченому чинним законодавством України. У разі звернення стягнення на Предмет іпотеки згідно з п. 16.7 цього договору Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок Предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання Предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Як вбачається із матеріалів справи №2-47/12, рішенням у цій справі від 10.02.2012 року позов Банку було задоволено та визнано дійсним договір іпотеки №LVRDGA від 11 січня 2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5, жителем ІНФОРМАЦІЯ_4. На майно, належне ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителю ІНФОРМАЦІЯ_5 і, яке зазначене в п.35.2 договору іпотеки №LVRDGA від 11.01.2008 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVRDGA від 11.01.2008 року, звернуто стягнення шляхом його безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_5. Виселено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, із будинку у смт. Лопатин по вул.Б.Хмельницького,56 Радехівського району із зняттям його з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Радехівського РВ ГУМВСУ у Львівській області.

Таким чином, суть взаємоповязаних кредитних та іпотечних зобовязань та факт реалізації Банком своїх прав за кредитним договором та договором іпотеки у спосіб звернення до суду та отримання рішення про реалізацію предмета іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором, породжує для нього як кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії (продаж конкретному покупцю предмета іпотеки) протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора, оскільки унеможливлює боржнику вчинити аналогічні дії, спрямовані на задоволення вимог іпотекодержателя та вказану бездіяльність слід трактувати як невжиття заходів іпотекодержателем щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання. При цьому слід вважати, що зобовязання з погашення тіла кредиту не припиняються, як відповідно і зобовязання щодо сплати неустойки у відповідності до вимог закону.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-2387цс15 від 6.04.2016 року, що розглянута в порядку п.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковою до застосування.

Банком жодних дій щодо виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено не було. Доказів, що підтверджували б протилежне не подано, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не наведено. Навпаки, як вбачається із матеріалів справи № 2-47/12 та листа Радехівського районного суду Львівської області від 20.03.2017 року а.с. 103) Банком виконавчих листів у справі не отримувалось та таке рішення на виконанні у ВДВС не перебувало та не перебуває (додатково лист Радехівської ВДВС ГТУЮ у Львівській області (а.с. 109). Окрім цього, жодних доказів про добровільне виконання цього рішення суду у матеріалах справи не має та відповідач вчинення Банком будь-яких дій щодо виконання вказаного рішення суду, заперечує.

Зважаючи на вказане слід вважати підставною вимогу Банку про стягнення тіла кредиту станом на час звернення до суду, а, також, заборгованості, що виникла у відповідності до вимог закону та умов договору станом на 10 лютого 2012 року (день ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки), після чого слід вважати настало прострочення кредитора.

Станом на вказане число наявною була заборгованість із відсотків за користування кредитом у розмірі 25030,07 грн., а крім цього слід вважати обґрунтованими та такими, що відповідають умовам кредитного договору (п. 4.3 Договору а.с. 8 зв.) та вимогам закону (ст.ст. 549-550 ЦК України) нарахування банком штрафів 250 грн. (фіксована частина) та 4001,34 грн. (частина із штрафу процентна складова), а саме 5% від суми заборгованості тіла кредиту та згаданих відсотків, станом на вказане число.

Відповідно до наведеного загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог закону та умов договору кредиту становитиме 84278,11 грн. та у цій частині відповідно позов слід вважати обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Що стосується комісії, то колегія суддів вважає, що нарахування такої та відповідно стягнення слід вважати такими, що не відповідають вимогам закону, а тому є нікчемними (ст. 215 ЦК України).

Так, Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановлення ж в кредитному договорі сплату комісії (щомісячної винагороди, винагороди за проведення додаткового моніторингу та надання фінансового інструменту) позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач фактично нараховував, а відповідач сплачувала комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, що розглянута в порядку п.1 ст. 355 ЦПК України та є обовязковою до застосування.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає, що слід відмовити і у стягненні такої складової заборгованості як пеня, яка була нарахована Банком у порушення умов договору та відповідно вимогу про необхідність стягнення такої у нарахованій позивачем сумі слід вважати недоведеною та безпідставною.

Так, у відповідності до умов договору (п 4.4 а.с. 8 зв.) нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязань п.п. 4.1, 4.2, 4.3 здійснюється протягом трьох років з дня коли відповідне зобовязання повинне бути виконане позичальником.

Строк виконання умов договору Банком було змінено з 11.01.2028 року, шляхом надіслання відповідного листа-вимоги від 1.09.2011 року відповідачу про погашення суми кредиту у повному обсязі у період 30 днів з моменту отримання такого повідомлення, яке було нею отримане (а.с. 8-10 справи № 2-47/12).

Відповідно нарахування заборгованості за період з 15.03.2008 року по час звернення до суду 28.10.2015 року (більш ніж сім років) з врахуванням закінчення строку дії договору у 2011 році слід вважати таким, що умовам договору та відповідно вимогам закону не відповідає.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково.

Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором укладеним між ними у розмірі 84278,11 грн., що складається із: 54996,76 грн. заборгованість за кредитом; 25030,07 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 250 грн. штраф (фіксована частина), 4001,34 грн. штраф (процентна складова), станом на лютий 2012 року. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Відповідно до задоволених вимог позову та апеляційної скарги слід стягнути сплачений позивачем судовий збір з відповідача на його користь.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 84278,11 грн. заборгованості за кредитним договором LVRDGA від 11.01.2008 року, що складається із 54996,76 грн. заборгованість за кредитом, що виникла станом на 28.10.2015 року та 25030,07 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 250 грн. штраф (фіксована частина), 4001,34 грн. штраф (процентна складова), станом на лютий 2012 року.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1263,8 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1390,17 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_6