Провадження № 22-ц/779/159/2017
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Горейко М.Д.,

секретаря: Шемрай Н.Б.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ПАТ КБ «ПриватБанк» -

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило до ОСОБА_2 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що у звязку із невиконанням відповідачем умов кредитного договору №IFHBAK06920026, укладеного між сторонами 08.08.2007 року щодо повернення коштів, у останнього утворилась заборгованість, яка станом на 26.05.2014 року становила 2 251 475 грн, з яких: 413 882,60 грн заборгованість за кредитом, 711 724,70 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом, 24 559,74 грн заборгованість по комісії та 1 101 307,96 грн пеня. Посилаючись на те, що в добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється погашати вищезазначену заборгованість, ОСОБА_5 просив стягнути її в примусовому порядку, а також судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 251 475 грн заборгованості за кредитним договором, а також 3654 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. На думку апелянта, суд першої інстанції повинен був застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки останній платіж ним було здійснено 17.06.2009 року, а позов подано лише 25.07.2014 року. При цьому, зазначає ОСОБА_2, судом не було взято до уваги й те, що заборгованість по пені у розмірі 1 101 307,96 грн нараховувалась позивачем, починаючи з 2007 року. Також судом не було враховано те, що до спорів щодо споживчого кредитування застосовується позовна давність незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Посилаючись на вищенаведене, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 наголосив на необхідності застосування до спірних правовідносин позовної давності. Однак, він визнав, що кредитна заборгованість ОСОБА_2 в межах строку позовної давності підлягає стягненню. Вважає, що у зв'язку із невиконанням відповідачем кредитних зобов'язань ОСОБА_5 вправі нарахувати згідно умов договору відсотки у підвищеному розмірі.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечила, вважаючи, що оскільки термін дії кредитного договору, укладеного з ОСОБА_6 завершився 08.08.2014 року, то пред'явивши до нього позов 30.07.2014 року, ОСОБА_5 строк позовної давності не пропустив. Тому рішення суду першої інстанції вважає законним і обгрунтованим, просить апеляційну скаргу відхилити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Судом встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 08.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № IFHBAK06920026 на суму 324 865 грн з кінцевим терміном повернення до 08.08.2014 року (а.с.6-7). Згідно із умовами договору позичальник 3 "20" по "25" число кожного місяця повинен був вносити обумовлені кредитні платежі. Погашення кредитної заборгованості за названим договором повинно було здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник для погашення кредитної заборгованості повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 6585 грн 04 коп. Цей місячний ануїтентний платіж складається із основної заборгованості за кредитом, відсоткам в розмірі 1,17%, винагороди і комісії (а.с.7).

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, ОСОБА_5 має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочення. Згідно п.7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1; 2.2.4; 2.3.3 цього договору позичальник також сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% за місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач останній платіж з погашення кредитної заборгованості за названим вище кредитним договором здійснив 17 червня 2009 року (а.с.3).

Отже, поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Як встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 17 червня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 30 липня 2014 року. При цьому ОСОБА_2 просив застосувати позовну давність (заява а.с.38).

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року №6-116цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З вище наведеного випливає, що оскільки в даному випадку є правові підстави для застосування загального строку позовної давності, то стягненню з ОСОБА_2 підлягає кредитна заборгованість, яка вираховується, починаючи з серпня 2011 року, в межах трьох років, які передують пред'явленню позову, однак в межах позовних вимог Банку, тобто до 26.05.2014 року. Пеня підлягає стягненню в межах спеціального строку позовної давності, тобто за останній рік. Однак, розрахунки слід здійснити в межах позовних вимог Банку, тобто до 26.05.2014 року.

Виходячи із наведеного, заборгованість відповідача за кредитом слід розрахувати таким чином.

З серпня 2011 року по травень 2014 року позичальник повинен сплатити щомісяця ануїтентний (щомісячний) платіж в сумі 6858,04 грн, в який, зокрема, включено передбачені відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 1,17%. Оскільки ОСОБА_2 порушував кредитні зобов'язання, то згідно п.7.4 кредитного договору він повинен сплатити відсотки у підвищеному розмірі, тобто не 1,17%, а 2,5% щомісяця. В п.7.4 договору зазначено, що підвищені відсотки розраховуються на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. При цьому слід зауважити, що оскільки в ануїтентний платіж в сумі 6858,04 грн вже включені відсотки в розмірі 1,17%, то вираховування підвищених відсотків слід проводити із 6858,04 грн та 2,5%-1,17%=1,33%. При цьому до суми заборгованості за кожен наступний місяць додається розмір заборгованості за ануїтентними платежами і підвищеними відсотками. Колегія суддів вважає, що наведений представником відповідача розрахунок кредитної заборгованості (а.с.182-183) ґрунтується на вимогах закону і відповідає умовам кредитного договору, а тому приймає його до уваги. Згідно розрахунку кредитна заборгованість ОСОБА_2 в межах загальної і спеціальної позовної давності дорівнює 402 500 грн 66 коп. Розмір основної заборгованості є 229 284,25 грн. Вона вираховується як різниця між сумою нарахованої за 34 місяці заборгованості - 292 414,57 грн та сумою підвищених відсотків за непогашеної в строк заборгованості 63 130,32 грн. Розмір пені з серпня 2013 року по травень 2014 року становить 110 085,09 грн.

Розрахунки, надані ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно яких позивач вважає, що стягненню з позичальника підлягає 2 402 763,32 грн, не можуть бути прийняті до уваги. Адже вони по-перше, не враховують, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності. По-друге, ці розрахунки здійснено з врахуванням підвищення Банком з березня 2009 року в односторонньому порядку розміру річної відсоткової ставки з 14,04% до 27,56%.

Колегія суддів назване підвищення Банком відсоткової ставки за користування кредитними коштами вважає неправомірним. Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачена можливість в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користуванням кредитом у разі зміни кон'юнктури ринку грошових коштів в Україні. Однак, це повинно відбуватись у відповідності до порядку, визначеному у названому пункті договору. ОСОБА_5 повинен був надіслати позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності.

Позивачем не надано суду документального підтвердження надіслання ОСОБА_2 повідомлення про зміну відсоткової ставки.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові по справі №6-2315цс16 вказано, що у випадку досягнення сторонами кредитного договору всіх його умов, в тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. Наведена правова позиція згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Отже, та обставина, що позичальник з березня 2009 року декілька місяців сплачував Банку більшу суму, ніж раніше, не може свідчити про те, що відсоткова ставка була збільшена у визначеному договором порядку. Не може ця обставина свідчити й про те, що ОСОБА_2 прийняв пропозицію Банку і погодився із збільшенням відсоткової ставки, адже позичальник в попередній період не дотримувався графіку погашення кредитної заборгованості і тому для погашення поточної заборгованості міг вносити кошти у більшому розмірі.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення не являється законним і обгрунтованим. Тому воно не може бути залишене в силі. По даній справі є правові підстави для ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Керуючись ст. ст. 218; 307; 309; 313-315; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2015 року в даній справі скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №IFHBAK06920026 від 08 серпня 2007 року станом на 26 травня 2014 року в загальній сумі 402 500 (чотириста дві тисячі пятсот) грн 66 коп, з яких: 229 284 грн 25 коп основної заборгованості, 63 130 грн 32 коп відсотки та 110 085 грн 09 коп пені.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) грн судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_7