Справа №489/6293/16-ц 12.05.2017 12.05.2017 12.05.2017
Провадження №22-ц/784/1175/17
Справа №489/6293/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Губницький Д.Г.
Провадження № 22ц-784/1175/17 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

12 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- відповідача ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 прізвище якої змінено після укладення шлюбу на ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивачка зазначала, що є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Відповідач та ОСОБА_5 також є співвласниками квартири.

Посилаючись на те, що відповідач перешкоджає їй у користуванні житлом (не допускає до квартири, не передає ключі), позивачка просила суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом вселення, надати їй ключі від спірної квартири та не чинити у майбутньому перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселивши її до цієї квартири.

Зобов'язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей вказаної квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: позивачці ОСОБА_2, відповідачеві ОСОБА_3 та третій особі ОСОБА_5 по 1/3 частині кожному.

Між позивачкою, яка зареєстрована у спірній квартирі, та відповідачем, який зареєстрований та постійно проживає у вказаній квартирі існує спір стосовно спільного майна, оскільки відповідач не допускає позивачку до квартири.

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що не заперечує проти вселення позивачки у спірну квартиру та не чинить їй будь - яких перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням. При цьому зазначив, що позивачка намагалася потрапити до квартири, однак не змогла, оскільки він замінив замок на вхідних дверях квартири і ключа від нього вона не має.

В силу ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України до правомочностей власника належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Як визначено ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи наведені положення закону та встановивши, що позивачка, яка є співвласником квартири, позбавлена проживати у спірній квартири через те, що ОСОБА_3 чинить у цьому перешкоди, а саме - він змінив замки на вхідній двері та не впускає її до квартири, суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно помилковості висновків суду про часткове задоволення позову є безпідставними.

Так, посилання відповідача на те, що на теперішній час розглядається справа про припинення права на частку у спільному майні та стягнення компенсації її вартості не можуть бути взяті до уваги, оскільки підставою для відмови у задоволенні позову може бути лише рішення суду, яке набрало законної сили про припинення права позивача на частку у спірному жилому приміщенні.

Не можна погодитись і з твердженням відповідача про те, що при вселенні позивачки у спірну квартиру будуть порушенні права малолітніх дітей, які там проживають, оскільки зазначені обставини не є підставою для обмеження співвласника квартири в користуванні нею.

Доводи апелянта щодо недоведеності позову не можна визнати обґрунтованими, так як в матеріалах справи містяться висновок правоохоронних органів, акт від 16 листопада 2016 року, якими підтверджені порушення права позивачки на користування спірним житловим приміщенням, а також в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечує факту заміни замків на вхідній двері, що свідчить саме про наявність таких перешкод.

Не може вважатись порушенням вимог процесуального законодавства, яке призвело до невірного вирішення спору, і відмова суду в об'єднанні справ в одне провадження.

Відповідно до статті 126 ЦПК об'єднання позовів є правом суду і вирішується ним з урахуванням конкретних обставин, виходячи з вимог доцільності та процесуальної зручності одночасного розгляду декількох вимог.

Колегія суддів також не може прийняти до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, вимогу позивачки щодо покладення обов'язку на відповідача не чинити перешкоди у майбутньому, оскільки це не призвело до порушення прав апелянта. Крім того, така вимога не містить конкретних дій та не відповідає положенням ст. ст. 15, 16 ЦПК України. До того ж сама позивачка рішення суду в цій частині не оскаржує.

Інші посилання апелянта стосовно порушення судом норм процесуального права з огляду на правильне вирішення спору по суті, виходячи з положень ч.3 ст.309 ЦПК не є підставою для скасування судового рішення.

За наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :