Номер провадження: 22-ц/785/3498/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі: головуючого судді Сидоренко І.П., суддів Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Лопотан В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, і ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017р. по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИЛА:

21 грудня 2015р. позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт прийняття нею та її матір'ю ОСОБА_5, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, який проживав за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказала, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 є її батьком, а померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є її мати, відповідачка ОСОБА_2 є бабусею, а ОСОБА_3 двоюрідним братом.

Позивачка ОСОБА_4 зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 15 липня 1999р. її батьку ОСОБА_6, а також ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 При цьому власник ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, власник ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, власник ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, власник ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивачка стверджувала, що її батько ОСОБА_6 постійно проживав в спірній квартирі, та після його смерті відкрилася спадщина до якої входила частка спірної квартири. Вона (ОСОБА_4), як спадкоємець першої черги на той час не мала можливості звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини оскільки їй на момент смерті батька було 12 років, однак позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину оскільки на протязі 2003-2005р.р. мешкала у вказаній квартирі разом із батьком ОСОБА_6, своєю матір'ю ОСОБА_5, яка на час смерті батька знаходилася з ним у зареєстрованому шлюбі.

Позивач ОСОБА_4 зазначила, що відповідачі по справі, а саме: її бабуся ОСОБА_2 та її двоюрідний брат ОСОБА_3 не зверталися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва на право на спадщину, а на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014р. за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було визнано в рівних частках право власності на 4/6 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлих ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. При цьому при розгляду вказаної справи відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не сповістили суд про наявність інших спадкоємців першої черги, а саме про неї (ОСОБА_4) і про її мати ОСОБА_5.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017р. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено факт прийняття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 спадщини, яка відкрилась після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати, ухвалити рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_4 в повному обсязі, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення були порушені вимоги процесуального та матеріального права, не прийняті до уваги усі обставини по справі (а.с.122-124).

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, адвоката в її інтересах, які підтримали апеляційну скаргу, позивачку ОСОБА_4, адвоката в її інтересах, які просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 15 липня 1999р. ОСОБА_6, а також ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1

Власник ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, власник ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, власник ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, власник ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивач ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим 26 січня 1991р. Відділом ЗАГС Київського РВК м. Одеси, актовий запис №209 від 26 січня 1991р., Батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_5, та ОСОБА_6. Батько позивачки ОСОБА_6, був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1, тобто до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2

Дружина померлого ОСОБА_6 неодноразово змінювала прізвище у зв'язку з одруженням спочатку з ОСОБА_12, а потім з ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3, виданим 25 грудня 2010р. Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1253, та ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачки ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №7227.

Позивачці ОСОБА_4 (суд помилково вказав в рішенні ОСОБА_5) на час смерті батька - ОСОБА_6, було 12 років.

Після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, відкрилась спадщина у тому числі на належну йому за час життя частку квартири за адресою: АДРЕСА_1, що сторонами по справі не заперечувалося.

Дійсно рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014р. (судом помилково в рішенні вказано рік ухвалення рішення 2004) було визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках право власності на 4/6 частки квартири АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на грошові вклади з нарахованими відсотками в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, та визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Нісан-Ланглей», 1986р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7. Вказане рішення суду набрало чинності 07 вересня 2014р. (судом помилково вказаний рік набрання чинності рішення суду 2004).

Відповідно до п. п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004р., норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004р. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності.

Пунктом 1 абз.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» звернуто увагу на те, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004р. застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004р.

Строк прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 закінчився 28 серпня 2003р., тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України в редакції 2004р. Тому суд дійшов до правильного висновку, що застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу України в редакції 1963р., який з 01 січня 2004р. втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України (в редакції 1963р.) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Статтею 524 ЦК України (в редакції 1963р.) передбачено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом здійснюється у разі відсутності заповіту.

Сторони не заперечували, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, заповіту не складав, та позивачка ОСОБА_4, як дочка померлого, є спадкоємцем за законом першої черги на його спадкове майно.

Відповідно до вимог ч.1 ст.548, ч.1, ч.2 ст.549 ЦК України (в редакції 1963р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, та спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майно; якщо він подав до державної нотаріальної контори, за місцем відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини, та вказані дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця.

Згідно ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, та ч. 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судова колегія вважає, що задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_4 щодо встановлення факту прийняття нею спадщини, яка відкрилась після її батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживав за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги ту обставину, що на час відкриття спадщини ОСОБА_4 було 12 років, та вона була вимушено позбавлена права на спадкування, з урахуванням наступного.

Цивільним кодексом в редакції 1963р. було передбачено, що малолітня особа не має право на подання заяви про прийняття спадщини, у зв'язку з чим ці дії здійснюються її законним представником - матір'ю.

Судом було встановлено, що мати позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто не скористалась своїм правом для прийняття спадщини у встановлений законом строк у шість місяців, чим позбавила права на прийняття спадщини і свою малолітню доньку ОСОБА_4

01 січня 2004р. набув чинності Цивільний кодекс України, який чинний на цей час, та ч.4 ст.1269 ЦК України передбачено, що заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікуни.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України (в редакції 2004р.) передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В той час, як за змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963р.) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, при цьому такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця.

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Тому суд першої інстанції з урахуванням того, що у зв'язку з неприйняттям ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, дійшов до правильного та справедливого висновку, що ОСОБА_4, яка була малолітньою на час смерті батька, була вимушено позбавлена права на спадкування.

Судова колегія вважає, що позивачем ОСОБА_4 було фактично доведено, що вона постійно проживала разом із батьком на час відкриття спадщини тобто на час його смерті, та фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, що було передбачено ч.1 статті 549 ЦК України (в редакції 1963р.), з урахуванням наступного.

Так, сторонами не заперечувався той факт, що ОСОБА_6 постійно проживав в спірній квартирі, та йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 15 липня 1999р., належала частка спірної квартири. ОСОБА_6, померлий ІНФОРМАЦІЯ_2, на день смерті знаходився у зареєстрованому шлюбі з матір'ю позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Відповідно до ч.2 ст.17 ЦК України (в редакції 1963р.) встановлено, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Тобто місцем мешкання малолітньої ОСОБА_4 на час смерті батька ОСОБА_6, було його місце мешкання, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1, а також і місце мешкання її матері: АДРЕСА_2.

Позивачка ОСОБА_4 була зареєстрована лише з 15 листопада 2007р. за адресою: АДРЕСА_2. Безпідставним є твердження відповідачки ОСОБА_2 щодо факту не проживання малолітньої ОСОБА_4 в спірній квартирі разом з померлим батьком ОСОБА_6, та вона фактично визнала, що дійсно позивачка періодично приїжджала до батька та була з ним. Також відповідачка ОСОБА_2 визнала той факт, що після смерті ОСОБА_6, мати позивачки ОСОБА_5 одружилась з ОСОБА_12, та деякий період часу вони проживали в спірній квартирі, тобто за адресою: АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції обґрунтовано не були прийняті до уваги свідчення допитаних у якості свідків: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, з урахуванням вимог ст. 63 ЦПК України, оскільки покази цих свідків є протиречивими між собою.

Судом першої інстанції звернуто увагу на те, що після смерті ОСОБА_6 жоден зі спадкоємців не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та право власності на спадкове майно було визнано за відповідачами на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014р., та відповідачі не повідомили суд про існування інших спадкоємців до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6.

Судом першої інстанції при вирішення вказаного судового спору звернуто увагу на статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997р. і набрала чинності для України 11 вересня 1997р.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975р. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36).

На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009р. у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985р. у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

В той же час згідно з встановленою практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994р. у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001р. у справі «Z. та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001р. у справі «Ганс-Адам II проти Німеччині» (п.45).

У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), « Ганс-Адам II проти Німеччини» (п. 45).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов до глибокого обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 мешкала на час смерті батька за адресою: АДРЕСА_1, тобто фактично вступила у володіння спадковим майном, та вимушено була позбавлена права в передбаченому законом порядку оформити своє право на спадщину, чим порушується (не визнається) її право на прийняття спадщини, яке залишилось після смерті її батька. Тому суд першої інстанції, з урахуванням вимог справедливості та розумності, захистив це право задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 встановив факт прийняття нею спадщини, яка відкрилась після її батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи з урахуванням вищевикладеного не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2017р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П.Сидоренко

Судді В.А.Станкевич

Т.В.Цюра