Справа № 303/2481/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

10 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 листопада 2016 року, -

встановила:

У квітні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивуючи наступним. За кредитним договором від 24.03.2006 № MKH0GA00000091 ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 28650,00 євро зі сплатою за нього 1,33% на місяць і строком по 23.03.2010. Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено іпотекою належної ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, про що 24.03.2006 був укладений договір іпотеки.

Банк свої зобов'язання виконав, тоді як позичальник свої порушив і спричинив виникнення боргу, що станом на 05.03.2013 складав 84837,45 євро, з яких заборгованість: за кредитом - 15147,52 євро, за процентами - 30462,05 євро, за комісією - 1191,84 євро, пеня - 38036,04 євро.

За приписами Закону України «Про іпотеку» (ст.ст. 33, 38, 39 та ін.), кредитор-іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки і може одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явити й вимогу про виселення усіх мешканців з предмета іпотеки - квартири. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення з квартири її мешканців (ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України).

Посилаючись на ці обставини, на виконання вимог закону щодо повідомлення про порушення зобов'язання, на право вимагати повернення боргу в обраний спосіб, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24.03.2006 № MKH0GA00000091 у розмірі 84837,45 євро, що для цілей визначення ціни позову за офіційним курсом НБУ 1 євро/10,39 грн на 05.03.2013 становило 881461,11 грн:

звернути стягнення на квартиру загальною площею 48,60 кв. м, житловою площею 31,10 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу цього предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 24.03.2006) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають квартирі (предметі іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку в територіальному органі ДМС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.11.2013 у позові було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27.11.2014 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29.11.2013 було скасовано, позов було задоволено частково:

у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 24.03.2006 № MKH0GA00000091 у розмірі 84837,45 євро (за курсом НБУ станом на 05.03.2013 складає 881461,11 грн) звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 48,60 кв. м, житловою площею 31,10 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 24.03.2006) ПАТ КБ «ПриватБанк» із укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки за початковою ціною на підставі оцінки майна на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та не нижчому, ніж визначена сторонами при укладання договору іпотеки;

виселено ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають квартирі (предметі іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку в територіальному органі ДМС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку;

у виселенні ОСОБА_2 відмовлено;

стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 2580,75 грн судових витрат на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.04.2015 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27.11.2014 скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд. Передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначав, зокрема, що маючи підстави для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційний суд управі був застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час апеляційного розгляду справи, водночас апеляційний суд не перевірив наявності підстав для застосування цього Закону, а також не визначив належним чином кола осіб, щодо яких вирішувалося питання про виселення.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01.07.2015 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29.11.2013 було залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13.04.2016 скасував ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01.07.2015 і рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29.11.2013, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції вказав, серед іншого, що виселення провадиться судовим порядком з урахуванням вимог, встановлених ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, тобто, з одночасним наданням іншого жилого приміщення за винятком випадків, передбачених законодавством. Питання про письмове попередження про добровільне звільнення жилого приміщення вирішується з урахуванням того, яким порядком провадиться виселення - позасудовим, коли ці правила застосовуються, чи судовим, якого такий порядок не стосується.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23.11.2016 позов задоволено частково:

у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 24.03.2006 № MKH0GA00000091 у розмірі 84837,45 євро, що становить 881461,11 грн, з яких заборгованість: за кредитом - 15147,52 євро, за процентами - 30462,05 євро, за комісією - 1191,84 євро, пеня - 38036,04 євро, звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 48,60 кв. м, житловою площею 31,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору міни від 14.07.1999 і на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 18.01.2000, шляхом продажу цього предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше за вартість, визначену в іпотечному договорі, тобто 181250,00 грн, із правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності;

у задоволенні інших вимог відмовлено;

стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_2 та із ОСОБА_3 по 5081,20 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору;

постановлено, що виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про виселення відповідача з предмета іпотеки. Зазначає, зокрема, що:

суд не перевірив наявності іншого житла у відповідача ОСОБА_3, тоді як ця обставина, на яку вказував суд касаційної інстанції, має значення в справі;

надання іншого житла особі, яку слід виселити, не є обов'язком банку, суд не перевірив наявність вільних приміщень із фондів житла для тимчасового проживання та не виконав покладеного на нього обов'язку визначити і зазначити в рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачу;

суд не мав підстав відмовляти позивачу в захисті його права у разі неможливості додержання вимог, встановлених законом для суду та не встановлених для позивача, питання виселення особи з жилого приміщення та дотримання вимог ст. 109 ЖК України вирішуються відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», а вказана стаття ЖК України стосується користування державним і громадським житловим фондом, тому не може застосовуватися до предмета іпотеки (квартири), що належить відповідачу на праві приватної власності.

Виходячи з таких мотивів, сторона просить рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимогу про виселення відповідача ОСОБА_3 з квартири.

В іншій частині, а також відповідачами рішення суду не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача Дурдинець Р.Ю., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ст.ст. 10, 11, ст. 303 ч. 1, ст. 338 ч. 4 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу та обов'язковості для суду при новому розгляді справи висновків і мотивів, з яких судом касаційної інстанції скасовано рішення, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, та беручи до уваги наведені у відповідних судових рішеннях висновки і мотиви суду касаційної інстанції. Апеляційний суд не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині, яка не оскаржується, та бере до уваги відповідні пов'язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду скарги.

Встановлено, що за кредитним договором від 24.03.2006 № MKH0GA00000091 Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відкрило ОСОБА_2 на строк до 23.03.2010 непоновлювану кредитну лінію на загальну суму 29942,00 євро, з яких 28650,00 євро - кредит на споживчі цілі, 1292,00 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору, зі сплатою за користування коштами 1,33% на місяць (15,96% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,16% від суми виданого кредиту у момент видачі кредиту, та з відповідальністю позичальника за порушення зобов'язань зі сплати коштів за договором у вигляді пені розміром у 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу, але не менше 1 гривні (а.с. 24-28, 39-43 т. 1 та ін.).

На підставі договору іпотеки, укладеного ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержателем) із ОСОБА_4 (іпотекодавцем) 24.03.2006 і посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. за реєстровим № 859, виконання зобов'язань позичальником було забезпечено іпотекою квартири № 41 загальною площею 48,60 кв. м, житловою площею 31,10 кв. м у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 31-34 т. 1). Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на підставі договору міни від 14.07.1998, посвідченого держнотаріусом Мукачівської держнотконтори Герцускі В.Л. за реєстровим № І-3782, і Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.01.2000, виданого держнотаріусом Мукачівської держнотконтори Плетньовою Л.М. за реєстровим № ІІІ-92 (а.с. 35, 36 т. 1).

Позичальник ОСОБА_2 одержувала кошти у рамках передбаченої договором кредитної лінії (а.с. 29, 30 т. 1), свої зобов'язання за договором щодо своєчасних сплат на користь кредитора порушила і спричинила виникнення боргу, що його банк станом на 05.03.2013 визначив у розмірі 84837,45 євро, з яких заборгованість: за кредитом - 15147,52 євро, за процентами - 30462,05 євро, за комісією - 1191,84 євро, пеня - 38036,04 євро (а.с. 11-16 т. 1). Для цілей встановлення ціни позову кредитор визначив гривневий еквівалент боргу в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ 1 євро/10,39 грн на 05.03.2013, що становило 881461,11 грн (а.с. 17 т. 1).

Факти виникнення відповідних правовідносин, порушення кредитного зобов'язання відповідачами не заперечувалися по суті, як не оспорювався шляхом подання належних і допустимих доказів і офіційний розрахунок боргу, пред'явленого до стягнення, що ґрунтується на умовах договору та фінансових документах, які підтверджують в обліку відповідні операції. Заперечення стосувалися можливості звернення в рахунок погашення боргу стягнення на предметі іпотеки та виселення як таких.

З урахуванням одержаної апеляційним судом Інформаційної довідки від 07.05.2017 № 86584220 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна наявними у справі документами (а.с. 31-36, 48, 70 т. 1 та ін.) встановлено і не заперечується, що:

предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 не була придбана ОСОБА_3 за рахунок коштів, які надавалися кредитором за договором від 24.03.2006 № MKH0GA00000091;

ОСОБА_3 належить на праві власності садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, рік побудови - 1991, загальна площа 42,4 кв. м, житлова площа 16,5 кв. м, відповідно до даних про оформлення права власності (30.11.-28.12.2006), про реєстрацію обтяжень з 30.09.2009 і права власності на садовий будинок з 04.03.2016, право зареєстроване на об'єкт нежитлової нерухомості;

щодо садового будинку зареєстровані обтяження у вигляді іпотеки на користь ВАТ «Піреус Банк МКБ», а також у вигляді арешту, де обтяжувачем виступає ВПВР ДДВС Мінюсту України;

даних про належність ОСОБА_3 іншої, окрім вищезазначеної квартири, житлової нерухомості, немає;

ОСОБА_3 є особою ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована та мешкає у квартирі АДРЕСА_1 одна, що підтверджується довідкою ТОВ «І.Т.В. Сервіс» від 19.06.2013 № 2-03983.

За приписами ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 572, 589, 590, 611, 614, 623-626, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 33, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору заборговане, а той управі вимагати борг, в т.ч., вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Таким чином, право кредитора-іпотекодержателя отримати задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки та його продажу від імені іпотекодавця випливає із закону та умов обов'язкових для сторін договорів (зокрема, п. 2.3. кредитного договору, п.п. 15.7.-15.10., 21., 22., 26. договору іпотеки).

Поряд із цим, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання майнового поручителя за умови, що у майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири (ст. 1 п. 1). Законом № 1304-VII установлено також, що його дія не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» (ст. 6). Закон № 1304-VII розрахований на тимчасову дію в часі, до законодавчого врегулювання відповідних питань, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (ст.ст. 3, 4).

Верховний Суд України у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ, зокрема, № 6-44цс15 (постанова від 25.03.2015), № 6-46цс15 (постанова від 15.04.2015), № 6-57цс15 (постанова від 27.05.2015), № 6-58цс15 (постанова від 27.05.2015) внаслідок неоднакового застосування судами норм Закону № 1304-VII, висловив правові позиції, за змістом яких:

мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (ст. 263 ч. 1 п. 2 ЦК України), тому в юридичному розумінні не звільняє від виконання зобов'язання, а має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта;

встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника);

протягом дії Закону № 1304-VII інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм;

оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то не є й підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів, не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону;

чинність Закону № 1304-VII на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права;

рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VII.

Отже, Закон № 1304-VII не припиняє зобов'язальних правовідносин, не припиняє дію договору іпотеки та сам по собі не є перешкодою для задоволення відповідного позову кредитора, проте, у період дії цього Закону не застосовується примусове стягнення (відчуження без згоди власника) предмета іпотеки, якщо мають місце умови, що визначені Законом. Предмет іпотеки відповідає визначеним указаним Законом умовам для застосування мораторію, щодо особи майнового поручителя теж відсутні відповідні обмеження: квартира є місцем постійного проживання ОСОБА_3, інша житлова нерухомість їй не належить, в силу віку на ОСОБА_3 не поширюються й обмеження, пов'язані із нормами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Беручи до уваги, що квартира, яка передавалася в іпотеку, була придбана не за рахунок коштів, одержаних у кредит за договором від 24.03.2006 № MKH0GA00000091, борг за яким стягується, стосовно виселення особи з квартири, яка є предметом іпотеки, законом установлені істотні особливості та додаткові умови.

Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок (ст. 39 ч. 2 Закону № 898-IV). Відповідно до положень ст. 40 ч.ч. 1, 2 Закону № 898-IV, звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом; після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містяться у частинах 1 і 3 статті 109 ЖК України, водночас частиною 2 цієї статті передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ґрунтуючись на цих положеннях закону та на інших нормах зазначених законодавчих актів, ЦК України, Верховний Суд України у постановах від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-1469цс15, від 21.12.2016 у справі № 6-1731цс16 і в ряді інших постанов, пов'язаних, зокрема, із захистом прав мешканців жилих приміщень, які були придбані не за рахунок кредитних коштів, але слугували предметами іпотеки на забезпечення виконання відповідних зобов'язань, сформулював правові позиції, відповідно до яких за змістом ст.ст. 39, 40 Закону № 898-IV, ст. 109 ЖК України особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла; постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду; під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

У випадку, що розглядається, не могло йтися про виселення без надання іншого постійного жилого приміщення як таке. Міркування позивача в апеляційній скарзі про обов'язок суду перевірити наявність вільних приміщень із фондів житла для тимчасового проживання у районі проживання відповідачів, з'ясувати питання компетенції відповідних органів щодо надання житла відповідачам, визначити та зазначити в рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачу, про те, що положення ст. 109 ЖК України не поширюються на жилі приміщення приватного житлового фонду і т.п. - безпідставні.

Особа вправі звернутись до суду по захист порушеного права і вимагати захисту не у будь-який спосіб, а в порядку і в спосіб, які передбачені законом, зокрема, процесуальним, або договором; особа вільно, на власний розсуд здійснює своє право на захист, розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (зокрема, правами на заявлення клопотань, зміну позовних вимог) і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд розглядає справу в межах заявлених вимог, апеляційний суд перевіряє відповідне судове рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; суд, вирішуючи позов, повинен виходити з того, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; суд має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 6 Конституції України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 4, 11, 27, 31, 57-60, 168, ст. 303 ч. 1 ЦПК України, ст.ст. 12, 15, 16, 20 ЦК України). Тож суд не вправі втручатися в компетенцію відповідних державних органів, установ, підприємств, посадових осіб, які здійснюють власні або делеговані повноваження, а вирішує спір, який виник із таких дій (бездіяльності), і не вправі вирішувати вимоги, які не пред'являлися, виходити за межі позову. Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Місцевий суд не мав підстав за відсутності відповідних вимог з'ясовувати питання щодо компетенції у наданні житла відповідачам, наявності вільних жилих приміщень тощо, а ст. 109 ч. 2 ЖК України за наведених обставин не покладає на суд обов'язку визначити та зазначити в рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, як про це необґрунтовано зазначає в скарзі апелянт. Поза тим, у взаємозв'язку положень ст.ст. 109, 131-1, 131-2 ЖК України, Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затверджених Постановою КМ України від 31.03.2004 № 422, відповідні повноваження і дії віднесені до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської та Севастопольської міськдержадміністрацій.

Саме по собі формулювання відповідних положень у статті 109 ЖК України, яка розміщена у Главі 2 Розділу ІІІ цього Кодексу «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду», не означає, що такі положення не застосовуються до жилих приміщень, що належать іпотекодавцям на праві приватної власності. Навпаки, такі положення саме і були внесені до ЖК України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про іпотеку» із метою врегулювання майнових і житлових питань, у т.ч., з метою забезпечення і захисту прав відповідних осіб, і у взаємозв'язку норм 41, 47 Конституції України, ст.ст. 33-41 Закону № 898-IV, ст.ст. 150, 155, 157 ЖК України, інших положень законодавства апріорі поширюються на житлові приміщення, які належать особам на праві приватної власності і як такі є предметами іпотеки. Зазначене випливає й із неодноразово висловлених Верховним Судом України відповідних правових позицій у справах, що стосуються питань звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Виходячи з викладеного, суд правильно застосував закон, яким регулюються спірні правовідносини, та з дотриманням вимог ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України врахував правові позиції Верховного Суду України, для відступу від яких підстав не мав, як не має їх і апеляційний суд. Відтак, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для задоволення вимоги про виселення ОСОБА_3 із квартири, яка передавалася в іпотеку, ухвалив це рішення з дотриманням норм матеріального права, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, доводи апеляції його законності та обґрунтованості в оскарженій частині не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду у відповідній частині - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді