Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Кадєтової О.В.,

за участю відповідача ОСОБА_3 та її представника -

ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, визнання недійсним договору дарування в частині 1/3, повернення сторін у первісний стан шляхом визнання права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, визнання недійсним договору дарування в частині 1/3, повернення сторін у первісний стан шляхом визнання права власності.

Посилався на те, що в 1974 році він на підставі ордера отримав двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 Позивач вказував, що на той час він був офіційно розлучений зі своєю першою дружиною та через деякий час він познайомився з ОСОБА_6, у якої була малолітня донька ОСОБА_3, якій було тоді 8 років. Вони переїхали в його квартиру АДРЕСА_4 та стали спільно проживати. 23 грудня 1988 року позивач зареєстрував шлюбу з ОСОБА_6

Через те, що сім'я була дружна, позивач погодився на прохання дружини перевести її матір (ОСОБА_8.) до себе та надав свою згоду не тільки на її проживання у своїй квартирі, а й на реєстрацію.

11 травня 1993 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданою РАЦС Малиновського РВК м. Одеси, однак розірвання шлюбу носило формальний характер, оскільки вони продовжували разом проживати з ОСОБА_6, вести з нею спільне господарство, мали спільний бюджет та продовжували підтримувати сімейні стосунки.

02 листопада 1994 року було отримано свідоцтво про право власності шляхом приватизації, згідно з яким у КП «ОМБТІ та РОН», було зареєстровано право власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_4 за ОСОБА_6, ОСОБА_8 (тещею) та ОСОБА_5

Після смерті своєї матері ОСОБА_6 успадкувала 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину, виданим Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 08 листопада 2006 року, яке зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 14 грудня 2006 року.

Позивач вказував, що за період сумісного проживання з ОСОБА_6 20 грудня 2002 року вони на сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_6, також в період сумісного проживання на спільні кошти купували необхідні меблі, побутову техніку, сплачували необхідні платежі та робили ремонт, що свідчить, що вони проживали разом як чоловік та дружина.

Як пояснював позивач він добре ставився до доньки своєї дружини ОСОБА_6 - ОСОБА_3, з підстав чого 25 січня 2010 року подарував їй належну йому 1/3 частини квартири АДРЕСА_4, 2/3 частини цієї квартири його дружина ОСОБА_6 подарувала також ОСОБА_3

Вони з дружиною залишилися проживати в цій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, позивач ОСОБА_5 зазначав, що він сплатив всі необхідні кошти по її похованню, а також оформив бронь на поховання поряд з померлою дружиною.

ОСОБА_5, після смерті дружини ОСОБА_6 продовжував проживати у квартирі АДРЕСА_4, спочатку між ним та відповідачем не виникало жодних суперечок, однак з часом позивач зрозумів, що допустив помилку, так йому згодом стало відомо, що відповідач отримала заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2014 року, згідно з яким було припинено право користування ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_5

Після звернення до нотаріуса за прийняттям спадщини після смерті дружини, йому повідомили, що єдина спадкоємиця - це донька померлої. Вирішити питання мирним шляхом з відповідачкою він не може, вона відмовляється оформити на позивача будь-яку нерухомість у спадщину.

Позивач вказував, що він є людиною похилого віку, і внаслідок своєї юридичної неграмотності він припустив помилку, коли подарував відповідачці майно, яке було у нього у власності, тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Позивачу стало відомо, що відповідачка 30 січня 2014 року отримала заочне рішення Малиновського районного суду м. Одесі, відповідно до якого припинено право користування ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_4 та встановлено порядок виконання рішення суду, згідно з яким рішення є підставою для зняття ОСОБА_5 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_5

Таким чином, позивач зазначав, що його не тільки вигнали з його ж двокімнатної квартири, в яку він поселив свою дружину, її матір та її доньку - відповідача ОСОБА_3, а тепер її донька, яку виростив, виховав та матеріально утримував, надав освіту та працевлаштував, віддячила йому таким чином, що зробила його «безхатьком», вигнавши на вулицю людину похилого віку.

На думку позивача, все вищенаведене свідчить про те, що розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_6 є фіктивним, тому що вони не припиняли шлюбні відносини, а також помилково уклали договір дарування.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року поновлено ОСОБА_5 строк позовної давності звернення до суду. Позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 25 січня 2010 року в частині дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_5 В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що договір дарування від 25 січня 2010 року в частині 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 був вчинений ОСОБА_5 під впливом помилки щодо його правової природи, сутності і правових наслідків, що цілком виключає можливість наявності в діях особи відповідного волевиявлення та бажання саме тих наслідків, що настали після укладення договору - позивача позбавили його права користування квартирою АДРЕСА_5

Однак з такими висновками судів попередніх судових інстанцій не можна погодитись з таких підстав.

За вимогами статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 19 квітня 1974 року № 217 житловою комісією було вирішено видати ОСОБА_5 ордер на квартиру АДРЕСА_2

Встановлено, що позивач з 31 травня 1974 року зареєстрований за адресою квартира АДРЕСА_2

З копії свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом ЗАГС Малиновським РВК м. Одеси 23 грудня 1988 року, встановлено, що ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6

11 травня 1993 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, виданим Малиновським відділом ЗАГС м. Одеси.

Розпорядженням органу приватизації житла від 02 листопада 1994 року № 51601 квартира АДРЕСА_3 була передана у спільну часткову власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 02 листопада 1994 року, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованим і записаним у реєстрову книгу за № 3-5440, зареєстрованим у КП «ОМБТІ та РОН», 14 грудня 2006 року, за реєстровим № 16427657вни і 633 пр-22 номер запису 215, квартира АДРЕСА_2, у рівних частинах на праві приватної власності належала ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 листопада 2006 року, виданого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2-3852, спадкоємцем майна ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що складається із 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, є донька померлої ОСОБА_10

З доданих до матеріалів справи довідок від 03 листопада 2005 року та 12 лютого 2007 року, посвідчених штампом дільниці № 2 КП ЖКС «Черьомушки», вбачається, що ОСОБА_5, проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_4.

Згідно з доданим до матеріалів справи договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. 25 січня 2010 року, зареєстрованим у реєстрі за № 2-13, п. 1 Договору, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 безоплатно передали у власність, а ОСОБА_3 прийняла в дарунок ізольовану квартиру АДРЕСА_4, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 43,6 кв. м, у тому числі житловою площею 27,5 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 померла.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2013 року ОСОБА_3 успадкувала після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться в філії Одеського міського відділення ПАТ «Державний ощадний банк України», що також підтверджується витягом з реєстрації у спадковому реєстрі № 33088957 від 21 березня 2013 року.

Згідно з довідкою (випискою з домової книги про реєстрацію) від 16 жовтня 2014 року № 2789 вбачається, що ОСОБА_5 станом на 2014 рік був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_5

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позовні вимоги задоволено частково, припинено право користування ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_4 та встановлено порядок виконання рішення, згідно з яким воно є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5 за вказаною адресою.

Вказане заочне рішення за заявою відповідача скасовано.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 з 1974 року постійно проживав у АДРЕСА_6 разом зі своєю дружиною ОСОБА_6, та після її смерті у нього виникла конфліктна ситуація з ОСОБА_3 щодо його проживання в даній квартирі, ОСОБА_3 після укладання спірного договору дарування в квартирі не проживала та особовий рахунок на себе не оформляла, доки була жива її матір.

Крім того, судами встановлено, що після укладання договору дарування ОСОБА_5 продовжував проживати у квартирі, самостійно оплачувати комунальні послуги, фактичної передачі квартири не відбулось, свої ключі від квартири позивач та його дружина ОСОБА_6 після відчуження квартири відповідачці ОСОБА_3 не передавали.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий висновок викладений у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування.

При цьому судами не перевірено наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Колегія суддів вважає, що вказана вимога ні судами першої, ні апеляційної інстанції дотримана не була.

Оскільки судами не встановлено фактичних обставин у справі, на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, колегія суддів вважає, що судові рішення необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова