Cправа № 127/673/17
Провадження № 2/127/1800/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 лютого 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Гриневича В.С.,

при секретарі: Задерей І.Є.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/673/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.09.2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 3900 дол. США, які зобов'язався повернути 10.12.2015 року. Разом з тим, 20.02.2016 року сторони уклали ще один договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 5500 дол. США, які зобов'язався повернути 20.03.2016 року. Таким чином, відповідач узяв у позивача в борг 9400 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ, станом на 11.01.2017 року, складає 255548,00 грн.

На підтвердження укладення вищевказаних договорів позики, відповідачем було надано розписку від 10.09.2015 року та 20.02.2016 року.

Всупереч умовам договорів позики, відповідач не повернув отримані ним кошти у визначений строк та не повертає їх до цього часу.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, у якій просив суд стягнути з відповідача суму боргу за вищевказаними договорами позики у розмірі 255548, 00 грн.

В ході розгляду сплави позивач та його представник неодноразово збільшували та зменшували розмір позовних вимог, останньою заявою від 15.02.2017р. представник позивача ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за зазначеними вище договорами позики у розмірі 313155,61 грн., з яких: 252744,00 грн. - основна сума боргу, 7802,01 - 3 % річних, 52609,60 грн. - відсотки за користування грошовими коштами. (а.с. 35-36)

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в сумі 8000 доларів США та пояснив, що дійсно ним отримувалися від відповідача в позику кошти в сумі 3000 доларів США 10 вересня 2015 року та в сумі 5000 доларів США 20 лютого 2016 року. Кошти позичалися ним під проценти, а тому в розписках зазначені суми уже з процентами, проценти відповідачем виплачені позивачу, однак доказів на підтвердження цього у нього немає. Таким чином, відповідач просив винести рішення про стягнення з нього заборгованості в сумі 8000 доларів США та відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 3900 доларів США на строк до 10.12.2015 року.

На підтвердження укладення вказаного договору позики, 10.09.2015р. відповідачем було видано розписку, з якої вбачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3900 доларів США та зобов'язвся повернути їх у повному обсязі до 10.12.2015р. (а.с. 4).

Разом з тим, 20 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено ще один договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 5500 доларів США, в обмін на зобов'язання останнього повернути грошові кошти у повному обсязі до 20.03.2016р., що підтверджується копією розписки від 20.02.2016р. (а.с. 5)

Таким чином, з вищевказаних договорів позики вбачається, що ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти на загальну суму 9400 доларів США.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що позивач свої обов'язки за договором позики виконав, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 9400 дол. США.

Однак, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, у визначений договорами позики строк грошові кошти в повному обсязі не повернув, повернувши лише 100 доларів США, що підтверджується довідкою від 12.01.2017р. та не заперечувалося представником позивача. (а.с. 32)

Таким чином, у зв'язку з невиконання своїх зобов'язань за договорами позики у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка на час розгляду справи в суді складає 9300 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 11.01.2017 року (звернення до суду з позовною заявою) складало 252681,00 грн.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України).

За приписами статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання зобов'язання, визначеного договорами позики від 10.09.2015 року та 20.02.2016 року, оскільки не виконав зобов'язання у повному обсязі у встановлений договором строк, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню.

Разом з чим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних заявлені правомірно.

Що стосується стягнення процентів за користування коштами в сумі 52609,60 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною другою статті 1048 ЦК України передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, оскільки договори позики, укладені між позивачем та відповідачем, не стосуються речей визначених родовими ознаками, суми договорів позики перевищують п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та в самих розписках відсутні посилання на те, що позика безпроцентна, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення процентів за користування чужими коштами.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позиціє Верховного суду України висловлену у постанові від 2 вересня 2015 року при розгляді справи №6-369цс15, яка в силу положень частини другої статті 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, враховуючи вищенаведене, а також беручи до уваги розрахунок заборгованості наданий представником позивача, заборгованість відповідача перед позивачем за договорами позики складає 11522,66 доларів США, з яких 9300,00 доларів США - основна заборгованість, 287,06 доларів США - 3% річних та 1935,60 доларів США - проценти за користування грошовими коштами.

За змістом частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Звертаючи до суду з позовною заявою та в подальшому збільшуючи позовні вимоги позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 313155,61 грн., яку обраховував в національній валюті виходячи з офіційного курсу валют станом на момент звернення до суду з позовною заявою.

Однак, Пленум Верховного суду України у пункті 14 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N14 роз'яснив судам, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, суд вважає за необхідне визначити заборгованість відповідача перед позивачем в національній валюті виходячи з офіційного курсу валют станом на момент винесення рішення судом.

Згідно з офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення, 11522,66 доларів США еквівалентно 311572,73 грн. (11522,66 х 27,04 = 311572,73).

Згідно з частино 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в сумі 311572,73 грн., з яких 251472 грн. - заборгованість за договорами позики від 10 вересня 2015 року та від 20 лютого 2016 року, 7762,10 грн. - 3% річних, 52338,62 грн. - проценти за користування грошовими коштами.

При цьому, посилання відповідача на те, що ним отримувалися 3000 доларів та 5000 доларів, а в розписках зазначені суми уже з процентами, які повернуті позивачу, судом до уваги не приймаються, оскільки жодного доказу на підтвердження таких посилань відповідачем не надано.

Згідно частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи положення частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 3131,56 грн.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10,11, 57-61, 88, 174, 209, 212-215, 218, 224-226, 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) 311572,73 грн. (триста одинадцять тисяч п'ятсот сімдесят дві грн. сімдесят три коп.), з яких 251472 грн. - заборгованість за договорами позики від 10 вересня 2015 року та від 20 лютого 2016 року, 7762,10 грн. - 3% річних, 52338,62 грн. - проценти за користування грошовими коштами, а також 3131,56 грн. (три тисячі сто тридцять одна грн. п'ятдесят шість коп.) судових витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: