АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/1452/2017 Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
справа №761/6939/15-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Шахової О.В., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, поданою представником за довіреністю ОСОБА_7, на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

УСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором у розмірі 111294,20 доларів США, що станом на 20 лютого 2015 року за курсом НБУ 27,85 грн. за 1 долар США складає 3 099 543,56 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 23 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №К2НСGА00000108, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у розмірі 84690 доларів США на строк по 23 травня 2014 року, за користування якими він зобов»язався сплачувати проценти у розмірі 0,92% на місяць (11,04% річних) (із можливістю збільшення розміру у випадку прострочення сплати платежу) на суму заборгованості, щомісячну винагороду у розмірі 0,24% від суми виданого кредиту, а у момент надання коштів 1,5%.

З метою забезпечення виконання зобов»язань позичальника, 23 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладені Договори поручительства №№ К2НСGА00000108/01, К2НСGА00000108/02, К2НСGА00000108/03 відповідно.

За порушення зобов»язання щодо сплати відсотків за користування кредитом та винагороди, позичальник зобов»язався сплатити пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу в гривневому еквіваленті на дату сплати (п.4.1 кредитного договору).

За порушення зобов»язань щодо сплати будь-яких платежів більше ніж на 30 днів, позичальник зобов»язався платити штраф у розмірі 250 грн. та додатково 5% від суми позову (п.5.4 кредитного договору).

У зв»язку із неналежним виконанням зобов»язань позичальника у нього утворилась заборгованість, яка станом на 20 лютого 2015 року становить 111294,20 доларів США та включає в себе:

- 62593,25 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 17060,41 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом;

- 3600 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 22732,27 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором;

- 8,98 доларів США - штраф (фіксована частина);

- 5299,30 доларів США - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 12 жовтня 2015 року

позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з відповідачів 111294,20 доларів США заборгованості за кредитним договором та по 913,50 грн. з кожного у рахунок відшкодування витрат на оплату судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, у якій просить:

- скасувати рішення в частині стягнення з поручителів заборгованості та ухвалити рішення про відмову у задоволенні вимог до цих осіб;

- скасувати рішення в частині стягнення штрафів та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог;

- змінити рішення в частині стягнення стягнення з ОСОБА_3 пені, зменшивши її розмір до 10000 грн.

В апеляційній скарзі посилається на те, що поручителі не перебувають між собою у договірних стосунках, а тому не можуть нести солідарної відповідальності між собою перед позивачем. Окрім того, посилається на припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки 22 жовтня 2012 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої розмір процентів збільшено до рівня 11,81%, проте у договори поруки зміни не внесені і поручителі своєї згоди не надавали. Окрім того, зазначає про припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Також посилається на безпідставне стягнення пені та штрафів, оскільки це є подвійною відповідальністю за одне і те саме порушення. Окрім того, вказує на пропуск позивачем строків позовної давності щодо цих вимог.

Ураховуючи ставлення позичальника до своїх зобов»язань, які, хоч і не виконуються належним чином, проте ним в загальному розмірі сплачено 77513,18 доларів США, просить зменшити розмір пені.

В судовому засіданні 26 січня 2017 року представник відповідачів доводи апеляційної скарги підтримав, в подальшому 16 лютого 2017 року в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що 23 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №К2НСGА00000108, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у розмірі 84690 доларів США на строк по 23 травня 2014 року, за користування якими він зобов»язався сплачувати проценти у розмірі 0,92% на місяць (11,04% річних) (із можливістю збільшення розміру у випадку прострочення сплати платежу) на суму заборгованості, щомісячну винагороду у розмірі 0,24% від суми виданого кредиту, а у момент надання коштів 1,5%.

З метою забезпечення виконання зобов»язань позичальника, 23 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладені самостійні Договори поруки №№ К2НСGА00000108/01, К2НСGА00000108/02, К2НСGА00000108/03 відповідно.

Відповідно до п.4.1 Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов»язання, передбаченого п.п.2.2.2.,2.2.3 даного Договору , банк має право нарахувати, а позичальник зобов»язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

За порушення зобов»язань щодо сплати будь-яких платежів більше ніж на 30 днів, позичальник зобов»язався платити штраф у розмірі 250 грн. та додатково 5% від суми позову (п.5.4 кредитного договору).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обов»язковості виконання сторонами взятих на себе зобов»язань, установивши, що зобов»язання відповідачами належним чином не виконані, дійшов висновку про захист права кредитора в судовому порядку та стягнення заборгованості з боржника і поручителів в солідарному порядку.

Проте повністю погодитися з такими висновками колегія суддів не може з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.553, ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо припинення поруки з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що 22 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №К2НСGА00000108 від 23 травня 2007 року.

Відповідно до умов додаткової угоди, окрім домовленості щодо зменшення суми пені, збільшено ліміт кредиту до 87062,60 доларів США та з 22 жовтня 2012 року відсоткову ставку до 11,81% на рік.

Відповідно до умов договорів поруки, які є ідентичними за змістом, поручителі зобов»язались відповідати перед кредитором в обсягах, встановлених згідно із умовами кредитного договору. Згідно із п.13 договорів поруки зміни та доповнення в них вносяться при досягненні згоди сторін та у письмовому вигляді.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтвердив факт укладення додаткової угоди з боржником та відсутність відповідних додаткових угод з поручителями.

За змістом положень ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України, поручитель пов'язаний із боржником зобов'язальними правовідносинами, проте він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором; має право висувати заперечення проти вимог кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України).

У зв'язку з тим, що банк відповідно до умов кредитного договору збільшив процентну ставку за кредитом, у тому числі у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, але без згоди поручителів у порушення договорів поруки, підстав для покладання відповідальності на останніх за неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком немає, оскільки порука припинилася (постанови Верховного Суду України від 21 листопада 2011 р. у справі № 6-49цс11, від 19 грудня 2011 р. у справі № 6-67цс11, від 18 червня 2012 р. у справі № 6-73цс12, від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-172цс12).

Відтак, унаслідок збільшення розміру кредиту та процентів за його користування без згоди поручителів, порука вважається припиненою в силу закону відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про припинення поруки на підставі ч.4 ст.559 ЦК України не грунтуються на вимогах закону та не відповідають змісту договорів поруки, оскільки відповідно до п.12 цих договорів порука припиняється після спливу 5 років з дня настання строку повернення кредиту, тобто договори поруки містять зазначення строку їх дії.

Відтак, з відповідача - боржника ОСОБА_3 стягненню підлягає заборгованість станом на 20 лютого 2015 року: 62593,25 доларів США - заборгованість за кредитом; 17060,41 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3600 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Окрім того, при вирішенні питання в частині стягнення пені, колегія суддів виходить з наступного.

За умовами пункту п.4.1 Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов»язання, передбаченого п.п.2.2.2.,2.2.3 даного Договору сторони передбачили нарахування пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не спростовувався, розмір заборгованості зі сплати пені становить 15879,43 долари США, що становить 428585 грн. 82 коп., та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги в частині застосування строків позовної давності до вказаного виду стягнення відхиляються колегією суддів, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі №6-101цс12 позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_3 був обізнаний про перебування в провадженні суду цієї справи, мав можливість реалізувати своє право та заявити клопотання про застосування строків позовної давності, проте цього не зробив.

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосуватись не може.

У зв»язку із цим, колегія суддів не убачає підстав для вирішення питання за заявою про пропуск позивачем строків позовної давності на стадії перегляду рішення в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги в частині зменшення розміру відхиляються колегією суддів, оскільки за змістом ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Проте матеріали справи не містять обставин, які давали б підстави для зменшення розміру пені, а само по собі часткове виконання зобов»язання за договором такою обставиною не уважається.

Разом з тим, колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення штрафу в сумі 8,98 доларів США (фіксована частина) та 5299,30 доларів США (процента складова) з огляду на таке.

Відповідно до умов кредитного договору у разі прострочення виконання зобов»язання пунктом 4.1 договору передбачено нарахування пені та пунктом 5.4 - нарахування штрафу.

В постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15 висловлена наступна правова позиція:

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотриманняположень, закріплениху статті 61 КонституціїУкраїни щодозаборони подвійноїцивільно-правовоївідповідальності заодне іте саме порушення.

Відтак колегія суддів уважає, що в частині задоволення вимог про стягнення штрафу слід відмовити, ураховуючи зазначені вище вимоги законодавства та правову позицію Верховного суду України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 62593,25 доларів США заборгованості за кредитом, 17060,41 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 3600 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, а також 428585,82 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором.

За змістом ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3654 грн. у рахунок відшкодування витрат із сплати судового збору за подачу позову до суду першої інстанції .

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, поданою представником за довіреністю ОСОБА_7, задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 62593,25 доларів США заборгованості за кредитом, 17060,41 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 3600 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, а також 428585,82 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 3654 грн. у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору за подачу позову до суду першої інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді О.В. Шахова

Є.В. Болотов