АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Окармус О.М.

за участю: апелянта, представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 12 січня 2017 року -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами.

В 2013 році він продав ОСОБА_2 м'яса на 2500 дол. США, однак відповідач за товар не розрахувалась та обіцяла повернути гроші. Проте до даного часу гроші йому не були повернуті.

Позивач зазначав, що ОСОБА_3 надала йому розписку без зазначеної дати виконання зобов'язання. У зв'язку з відмовою повертати гроші та тривалим терміном, який пройшов з моменту порушення умов виконання зобов'язання, ним була подана заява в правоохоронні органи.

З постанови про закриття кримінального провадження, ухваленої СВ Шевченківським РВ УМВС України в Чернівецькій області від 23 травня 2015 року ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_2, та вказала, що повернула йому гроші в сумі 8000грн., а подальші заборговані гроші буде повертати частинами до повного погашення боргу. Однак ніяких коштів від відповідача він не отримував.

18 листопада 2015 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням повернути йому 53950 грн., що по курсу НБУ становило 2500 дол.США.

22-ц/794/288/ 2017р. Провадження № 722/1910/15-ц Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Г.

Категорія 19/20 доповідач Перепелюк І.Б

20 листопада 2015 року відповідач отримала його заяву, що підтверджується поштовим повідомленням, однак кошти не повернула.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 62850 грн., судові витрати та 3000 грн. за юридичні послуги.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 12 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідачем отримано його вимогу про повернення коштів 20.11.2015р. Також ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 не заперечується факт написання розписки.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що між сторонами укладався договір купівлі-продажу, а існували в минулому договірні відносини з приводу постачання м»яса для його реалізації, а розписка неналежно оформлена, не містить необхідних реквізитів, отже і не може підставою для стягнення боргу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Статтею 664 ЦК України визначено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Згідно з ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до п.З ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір оподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Встановлено, що в 2011р.-2012р. позивач ОСОБА_1, який був заготівельником м»яса надавав ОСОБА_3 м»ясо для реалізації. Жодних письмових договорів щодо купівлі-продажу чи поставки м»яса між сторонами не було оформлено. Відповідач не повністю розраховувалася з позивачем за поставлене їй для реалізації м»ясо, внаслідок чого утворилася заборгованість.

ОСОБА_3 написала розписку про те, що вона винна 2500дол.США ОСОБА_1 Однак в даній розписці не зазначено дати її оформлення, дати отримання коштів в борг та дати їх повернення і підписів сторін.

Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, зі змісту розписки не вбачається, що кошти, які просить стягнути позивач, призначалися для оплати товару-м'яса.

Також позивач вказує, що дана розписка була написана у 2013 році, однак згідно копії постанови про закриття кримінального провадження Слідчого відділення Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області від 23.05.2015р. з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_3 позичала у нього кошти в сумі 2500дол. США протягом 2011-2012рр.

Також у вищевказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 постачав м'ясо ОСОБА_2 для подальшої реалізації.

Судом встановлено, що між сторонами не укладався договір купівлі-продажу м'яса, а існували договірні відносини з приводу постачання м»яса для його реалізації.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Надана позивачем розписка не містить дати її оформлення, дати отримання коштів в борг та дати їх повернення, немає підписів сторін. Отже, розписка не є належним та допустимим доказом на підтвердження існування між сторонами боргових зобов'язань. Враховуючи це, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу.

Апелянт посилається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги інші докази, зокрема його пояснення в якості свідка на підтвердження боргових зобов»язань.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Зі змісту ч. 1 ст. 218 ЦК України вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову по суті позовних вимог, суд першої інстанції також посилався на пропуск строку позовної давності, враховуючи, що відносини між сторонами тривали протягом 2011-2012рр..

При розгляді апеляційної скарги позивач зазначив, що розписка була написана приблизно у 2012р. Апелянт посилався на те, що строк давності ним не пропущений, оскільки відповідач повернула йому 2500грн. в 2014р., однак належними та допустимими доказами це не підтвердив.

Враховуючи всі обставини справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст. 307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом вірно :