Справа № 297/2305/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 травня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Берегівського районного суду від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 Саніслава Івановича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів ,-

встановила:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що 04 червня 2016 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 004405 з метою придбання транспортного засобу міні-трактора МТЗ 321. Того ж дня позивачем сплачено 25 000 грн., що підтверджується квитанцією від 04.06.2016 року №6. При цьому, позивач зясував, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в порушення вимог законодавства, надає фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів без набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії. Це підтверджується відсутністю інформації про Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» в Державному реєстрі фінансових установ.Договір укладений з порушенням його прав як споживача, передбачених ст.ст. 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», містить несправедливі умови, нотаріально не посвідчений. Посилаючись на недотримання при укладенні оспорюваного договору вимог ст. ст. 799, 220, 215, 216 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 04 червня 2016 року № 004405, стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за вказаним договором кошти в сумі 25 000 грн. та стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Рішенням Берегівського районного суду від 11 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004405 від 04.06.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2, з 04 червня 2016 року. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (код за ) на користь ОСОБА_2 сплачені за договором фінансового лізингу № 004405 від 04.06.2016 року грошові кошти в розмірі 25 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Берегівського районного суду від 07 лютого 2017 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір в розмірі 1102 грн. 40 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та не відповідністю рішення фактичним обставинам справи.

Додаткове рішення в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 004405 від 04 червня 2016 року, згідно якого Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Додатком №3 до договору визначено, що предметом лізингу є міні-трактор МТЗ 321 (а.с.18).

На виконання умов договору лізингу 04 червня 2016 року позивач ОСОБА_2 оплатив на рахунок Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» платіж у розмірі 25 000 грн., про що свідчить квитанція № 6 від 04 червня 2016 року (а.с.19).

За змістом договору лізингу від 04 червня 2016 року, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 (п'ятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу (п.5.1). Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої зміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору (п.3.4). Відповідно до п.3.5 лізингодавець та продавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобовязання щодо продажу предмету лізингу виключно у випадку вибору продавця предмета лізингу лізингодавцем. При цьому, відомості про продавця в договорі і в додатках до нього взагалі відсутні.

Відповідно до додатку №1 до договору вартість предмета лізингу становить 250 000 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 125 000 грн., місячний платіж 10 416,67 грн., комісія за організацію (10%) 25 000 грн., комісія за передачу (3%) 7 500 грн. (а.с.16).

Згідно додатку №2 до договору вартість предмета лізингу становить 250 000 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 125 000 грн., викупна вартість 3 750 грн., відсоткова ставка 12,50%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, місячний платіж 3140,28грн., авансовий платіж 125 000,0 грн., комісія за передачу предмета лізингу 7 500 грн. (а.с.17).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

У п.5.4 договору вказано, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає.

Відповідно до п.6.8 договору вказано, що лізингоодержувач несе всю відповідальність за будь-яку шкоду фізичним, юридичним особам, будь-яким іншим установам внаслідок використання, зберігання, володіння або інших операцій з предмету лізингу, однак згідно п.10.3 лізингодавець здійснює фактичне страхування предмета лізингу та ризиків, при цьому у договорі страхування відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь лізингодавця. Витрати, понесені лізингодавцем в результаті укладення договору страхування, компенсуються останньому лізингоодержувачем згідно з окремо виставленим рахунком.

Згідно п.8.3. договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 8.4. договору).

Відповідно до п. 8.8 договору коригування розмірів лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмета лізингу.

Пунктом 8.12 договору визначено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від зміни законодавства, яке випливає на лізингову діяльність лізингодавця.

Таким чином, за змістом наведених пунктів договору - п.п. 5.4., 8.3., 8.8. і 8.12., розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, передбачив своє право коригувати лізингові платежі без будь-яких передумов та підстав для такого коригування, встановив при цьому поняття індексації платежів.

Умовами договору передбачено також право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, при цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору (п. п. 4.3.5 договору), а також лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця і у такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору(п.п. 4.3.6), однак таких прав у лізингоодержувача умовами договору не передбачено. Такі умови встановлені на шкоду споживачу, оскільки визначають виключно права лізингодавця без будь-яких конкретних зобов'язань з його сторони .

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди(найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України.

Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом першої інстанції встановлено, що договір фінансового лізингу від 04 червня 2016 року № 004405, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» нотаріально посвідчений не був.

Отже, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що умови договір фінансового лізингу № 004405 від 04 червня 2016 року з огляду на положення ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг, що створює значну перевагу у правах лізингодавця над правами та обовязками лізингоодержувача, що є ознакою істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, недобросовісності, завдає шкоди споживачевіта відсутність нотаріального посвідчення договору, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону № 1023-XII.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, справа № 6-2766цс15, від 8 червня 2016 року, справа № 6-330цс16, від 11 травня 2016 року, справа № 6-65цс16, які відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Підстав для відступу від правової позиції викладеної у висновках Верховного Суду України колегія суддів не вбачає.

Щодо висновку суду першої інстанції про хибність посилання позивача на необхідність отримання відповідачем ліцензії для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, посилаючись на копію довідки про взяття на облік юридичної особи, як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 16.04.2015 року, то з даним висновком колегія суддів апеляційного суду погодитись не може виходячи з наступного.

Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

При цьому, не є відповідною ліцензією на надання зазначених фінансових послуг ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в розумінні вищезазначених положень законодавства довідка про взяття на облік юридичної особи - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, яка видана 08.10.2013 серія та номер ФЛ №513 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с. 41). Зазначена довідка не є достатнім доказом з огляду на ч. 2 ст. 59 ЦПК України, оскільки відповідач повинен був надати ліцензію на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про часткове задоволення позову лише у звязку із несправедливими умовами та нотаріальним не посвідченням спірного договору і не взяв до уваги порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності, однак суд вірно вирішив справу по суті, а тому підстав для зміни чи скасування рішення немає.

Рішення в частині відмови позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу не оскаржується, а тому рішення в цій частині апеляційним судом не переглядалось.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності порушення прав позивача як споживача та несправедливості умов договору спростовані матеріалами справи.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про відсутність у законодавстві обов'язку нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, так як вони не узгоджуються з ст.628,799, ч.2 ст.806 ЦК України та правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року справа № 6-2766цс15, від 8 червня 2016 року, справа № 6-330цс16, від 11 травня 2016 року, справа № 6-65цс16.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді