№ 243/4406/17
Справа № 2/243/2655/2017
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

17 травня 2017 року м. Словянськ

Суддя Словянського міськрайонного суду Донецької області Р.В. Кузнецов, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Служби безпеки України про відшкодування матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2017 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою до Кабінету Міністрів України, Служби безпеки України про відшкодування матеріальної шкоди. Порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК України. Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов.

Так, пунктом 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, передбачено, що позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру.

В порушення вимог п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, позовна заява ОСОБА_1 не містить зазначення ціни позову.

З огляду на викладене, дану позовну заяву слід залишити без руху.

Крім того, пунктом 5 ч. 3 ст. 119, ст. 121 ЦПК України, передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

У своїй позовній заяві та доданому до неї клопотанні про звільнення від сплати судового збору, позивачка посилаючись на норми ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» та положення ч. 3 ст. 82 ЦПК України, просить суд звільнити її від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, оскільки вона перебуває у скрутному матеріальному становищі, а саме є вдовою, непрацюючим пенсіонером і малозабезпеченою особою, на підтвердження чого надає довідку про отримані доходи. Крім того, у 2014 році у звязку із збройним конфліктом, її житло вщент зруйноване і повністю знищено її майно. Таким чином, наразі, вона перебуває у вкрай скрутному матеріальному становищі та не має змоги сплатити судовий збір.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно із нормами ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За розясненнями, що містяться у п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо позивачем (заявником) заявлено клопотання про відстрочення або розстрочення судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його оплати відповідно до статті 82 ЦПК, то наслідки, передбачені статтею 121 ЦПК, застосовуються лише за умови відмови в задоволенні такого клопотання, про що постановляється відповідна ухвала.

Згідно із п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» та статті 82 ЦПК України, єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідки про доходи, про склад сімї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сімї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Згідно із ст. 10 ЦПК України, особа, яка заявляє відповідне клопотання повинна довести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Як видно із позовної заяви та доданого клопотання, в яких позивачка просить суд звільнити її від сплати судового збору, та доданих матеріалів, ОСОБА_1 посилається на ті обставини, що вона перебуває у вкрай скрутному матеріальному становищі, є вдовою, пенсіонером і малозабезпеченою особою і не має змоги сплатити судовий збір. Крім того, у 2014 році її житло вщент зруйноване і повністю знищено її майно.

Втім, доказів на підтвердження того, що майновий стан позивачки перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі, окрім довідки Словянської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, та акту пошкодження під час проведення АТО, позивачкою суду не представлено.

Основною умовою, за якої може мати місце звільнення від сплати судового збору, - це майновий стан сторони, який повинен бути підтверджений достовірними доказами.

Самі по собі наведені позивачкою обставини не свідчать про наявне скрутне матеріальне становище, за якого позивачка не має можливості сплатити судовий збір.

У звязку із викладеним, розглянувши надані суду документи, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивачки про звільнення її від сплати судового збору.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до розяснень, що містяться у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо заявником не подано належних доказів сплати судового збору у встановленому законодавством порядку та розмірі або (за необхідності) документів, що підтверджують звільнення від його сплати, заява (скарга) залишається без руху. При цьому у відповідній ухвалі суду має бути зазначено правильний порядок сплати та/або розмір судового збору.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (на час звернення позивачки до суду) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на час звернення позивачки до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яку подано фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із ст. 7 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб: з 1 травня 2017 року становить 1684 гривні.

Однак, у звязку із тим, що в порушення перелічених вимог закону, позивачкою не вказано ціни позову, з врахуванням принципу диспозитивності, передбаченого ст. 10 ЦПК України, суд позбавлений можливості зазначити в своїй ухвалі розмір судового збору, який підлягає сплаті, передбачений ст. 4 ЗУ «Про судовий збір».

З огляду на викладене, враховуючи ту обставину, що судом не знайдено підстав для звільнення позивачки від сплати судового збору, дану позовну заяву слід залишити без руху із наданням позивачці строку для подання до суду нового тексту позовної заяви із зазначенням ціни позову та квитанції про сплату судового збору розмір якого становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Частиною ч. 1 ст. 122 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 121 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач в якості відповідачів зазначила саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України та Службу безпеки України.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно з ст. 4 Закону України від 20.03.2003 № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Указом Президента України від 14.04.1999 № 379/99 затверджено Положення про Антитерористичний центр та його координаційні групи при регіональних органах Служби безпеки України.

Відповідно до п. 1 зазначеного Положення, Антитерористичний центр (далі - Центр) є постійно діючим органом при Службі безпеки України, який здійснює координацію діяльності суб'єктів боротьби з тероризмом у запобіганні терористичним актам щодо державних діячів, критичних об'єктів життєзабезпечення населення, об'єктів підвищеної небезпеки, актам, що загрожують життю і здоров'ю значної кількості людей, та їх припиненні.

Положення пункту 3 Положення передбачає, що основними завданнями Центру є: організація і проведення антитерористичних операцій та координація діяльності суб'єктів боротьби з тероризмом.

Згідно з підпунктом 3 п. 4 Положення, Центр відповідно до покладених на нього завдань: координує і організовує підготовку і проведення заходів щодо припинення терористичних проявів, а також дії підрозділів і сил, які залучаються до здійснення цих заходів.У пункті 21 Положення зазначено, що Центр утримується за рахунок коштів, визначених окремим рядком у Державному бюджеті України. Центр є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державного казначейства України, бланки, печатки і штампи зі своїм найменуванням, а також печатку із зображенням Державного Герба України.

Таким чином, проведенням антитерористичної операції в України керує Антитерористичний центр.

Згідно з абз. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.

Згідно з ст. 4 Закону України від 20.03.2003 № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», а саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Конституцією і законами України.

Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України у системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами ресурсами, він є представником Держави.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини.

З огляду на викладене, зазначена позовна заява має бути залишена без руху, із наданням позивачці строку для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 80, 82, 119-122 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Служби безпеки України про відшкодування матеріальної шкоди залишити без руху та надати позивачці строк в 5 (пять) днів з дня отримання нею копії цієї ухвали для надання суду нового тексту позовної заяви, де зазначити ціну позову, а також квитанції про сплату судового збору, розмір якого становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо докази на підтвердження звільнення позивачки від сплати судового збору відсутні.

Кошти в оплату судового збору повинні бути перераховані на р/р 0001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/2203016, код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача ГУДКСУ у м. Києві, МФО 820019, , код класифікації доходів бюджету 22030106.

У випадку невиконання вказаних вимог у встановлений строк заява вважатиметься неподаною і буде повернена позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду

Донецької області ОСОБА_2