Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Рівненського міського суду від 11 жовтня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № CrL-SME P00/22/2008 від 02 липня 2008 року, укладений між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_4.

Зобов'язано публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» повернути ОСОБА_4 отримані від неї за кредитний договір № CrL-SME P00/22/2008 від 02 липня 2008 року грошові кошти в розмірі 26407 (двадцять шість тисяч чотириста сім) доларів 12 центів США.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири № 111, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» № РМ-SME P00/022/2008 від 02 липня 2008 року.

Скасовано державну реєстрацію іпотеки квартири № 111, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за договором іпотеки № РМ-SME P00/022/2008 від 02 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк».

Скасовано державну реєстрацію обтяження квартири АДРЕСА_1, за договором іпотеки № РМ-SME P00/022/2008 від 02 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк».

В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в дохід держави 9025 гривень 01 копійку судових витрат по справі, що складаються з судового збору.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» покликалося на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказував, що не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неповідомлення позивача про валютні ризики, яке передбачено п.3.8 постанови НБУ від 10.05.2007 року №168, оскільки з підписанням кредитного договору сторони погодились з тим, що надають цілковиту згоду на всі умови кредитного договору.

Звертав увагу на те, що невірним є твердження суду першої інстанції про те, що невиконання вимог п. 2.1, 2.5 постанови НБУ №168, якими передбачено обов'язок банку отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування.

Доводив, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач дотримався вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», адже клієнту під розписку було надано детальний розпис сукупної вартості кредиту та його загальної вартості згідно додатку №1 до інформаційного листа.

Вказував також, що посилання суду щодо ненадання споживачеві графіку погашення заборгованості за кредитним договором не відповідає дійсності, оскільки між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання кредитної лінії, а не кредитний договір і відповідно до наданих роз'яснень НБУ від 16.06.2007 року №40-117/2093-6134, де вказано, що заповнення додатка (графіку платежів) до Правил за споживчими кредитами, які надані у формі кредитної лінії або овердрафту за картковим рахунком має здійснюватися банком на підставі: а) визначеного в договорі графіку зменшення граничної суми встановленого ліміту кредитування: або б) наданого споживачем прогнозного графіку використання встановленого ліміту та погашення заборгованості за кредитом (у разі усного чи письмового звернення споживача). Оскільки ні усного, ні письмового звернення позивача не було щодо порядку застосування п.б, то договором визначено зменшення граничної суми встановленого ліміту кредитування, що відображено у п.2 ч.1 та п.1.6.2.1 частини 2 договору, де зазначено, що строк дії ліміту кредитної лінії становить 04.07.2011 року, а строк дії кредитної лінії становить 03.07.2017 року, при цьому строк дії кредитної лінії розбивається на періоди, в порядку, визначеному п.1.6.2.1 частини 2 договору. Крім того, відповідно до п.1.5.1.1 спірного договору застережено, що не підписання сторонами графіку погашення платежів за кредитною лінією не звільняє позивальника від зобов'язання належно виконувати боргові зобов'язання за цим договором.

Доводив, що посилання суду першої інстанції на те, що позивача ввели в оману укладенням даного договору не відповідає дійсності, адже позивач користувався коштами за кредитною лінією саме у такий спосіб, як це визначено в договорі, а у разі якщо позивач вважає, що був введеним в оману, то незрозумілим є звернення з цього приводу до суду через 8 років після укладення спірного договору, з приводу чого АТ «ОТП Банк» подав окрему заяву про застосування строків позовної давності.

Звертав увагу, що застосування відсоткової ставки по даному договору (змінюваної відсоткової ставки) не суперечило жодному з положень законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, та не суперечить і нині діючому законодавству.

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду від 11 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Представник апелянта ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання кредитної лінії № CrL-SME P00/22/2008, що складається з двох частин: перша частина - базові умови кредитування, визначення термінів; друга частина - права та обов'язки сторін та інші істотні умови кредитного договору.

Відповідно до його умов банк зобов'язався встановити (надати) позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в сумі 87110,00 доларів США, строк дії кредитної лінії до 03 липня 2017 року, строк дії ліміту кредитної лінії до 04 липня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання кредитної лінії № CrL-SME P00/22/2008 від 02 липня 2008 року, ОСОБА_4 уклала із ЗАТ «ОТП Банк» договір іпотеки № РМ-SME P00/022/2008 від 02 липня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

На виконання умов даного договору ОСОБА_4 отримала грошові кошти в сумі 81110 доларів США.

До кредитного договору вносилися зміни та доповнення, про що між сторонами були укладені відповідні правочини, зокрема: 14 серпня 2009 року - додатковий договір № 1, 10 серпня 2010 року - додатковий договір № 2, 01 серпня 2011 року - додатковий договір № 3.

Після отримання коштів від банку позивачка не повідомляла банк про відкликання згоди на укладення кредитного договору та про повернення отриманих коштів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно умов договору, позивачка погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що факт виконання банком своїх зобов'язань перед позичальником за кредитним правочином у повному обсязі сторонами не заперечується і позивачка виконувала зобов'язання погашення кредиту протягом майже восьми років до подання позову до суду.

В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: розмір коштів за кредитною лінією та строки її дії та кредитного ліміту; визначено величину річних відсотків за користування кредитом, комісійних платежів, тощо, тобто банком позичальнику банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послугах і тарифах до них.

Отже, твердження апелянта. про те, що при укладенні спірного правочину банк не дотримав істотних умов договору щодо надання їй як позичальнику повної інформації про умови кредиту, на увагу не заслуговують.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

27 січня 2015 року ОСОБА_4 звернувшись до суду з позовом до банку про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та іншими вимогами, в своїй позовній заяві, як на правову підставу цих вимог, посилалася на обман її зі сторони банку при укладенні кредитного договору.

Згідно норм ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України: зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 230 ЦК , якщо одна iз сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, якi мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, якi можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснення даного в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, предметом доказування у цій категорії справ є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону, а не виконання цього договору вже після його укладення.

Проте таких обставин позивачкою у справі не доведено. Не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Встановлене судово-економічною експертизою збільшення реальної відсоткової ставки та здорожчання кредиту (в процесі його виконання, а не на час укладення) на думку колегії суддів, у випадку доведення обґрунтованості зазначених фактів може бути підставою для перерахунку позивачці кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та графік платежів позивачці на час укладення кредитного договору не міг бути наданий, оскільки банком була відкрита кредитна лінія, а не виданий кредит у встановленому розмірі на визначений строк, тому не було відомо яку суму та на який строк ще отримає позивачка в подальшому, а сама про це банку вона не повідомляла.

Таким чином, висновки проведеної у справі судово-економічної експертизи та інші докази на які посилалась позивачка (фактично тексти договорів), не свідчать про те, що:

підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та ввела позивачку в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею спірного правочину;

умови спірного кредитного договору для позивачки були несправедливими та що наслідком цих умов став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача;

відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов'язково мали б перешкодити позивачці укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів її в оману і це вплинуло на укладення позивачкою спірного правочину.

На думку колегії суддів позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, у суду першої інстанції, не було правових і фактичних підстав для задоволення пред'явленого ОСОБА_4 позову, який був заявлений не для захисту порушеного права, а з метою зменшити або уникнути цивільно-правової відповідальності.

Оскільки не має підстав для визнання кредитного договору не дійсним, то відповідно відсутні підстави для задоволення вимог, які випливають з цього, зокрема про повернення переплачених коштів ОСОБА_4, визнання недійсним договору іпотеки квартири, скасування державної реєстрації обтяження квартири, відшкодування моральної шкоди та судових витрат.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь апелянта підлягає до стягнення сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4512,51 грн.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 11 жовтня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» 4512,51 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук