ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ
Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
Романюка Я.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний») звернулося до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів простроченої за період з лютого 2014 року по березень 2015 року заборгованості за користування кредитом, посилаючись на невиконання відповідачами умов кредитного договору та договору поруки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 2 березня 2016 року позов задоволено у повному обсязі, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 42783,51 доларів США, яка складається з: 34972,38 доларів США простроченої заборгованості за кредитом; 7484,72 доларів США прострочених проценти за користування кредитом; 326,41 доларів США нарахованих процентів за кредитом та 862781,59 грн, яка складається з: 3408,00 грн простроченої комісії у сумі за період з 26 січня 2014 року по 27 січня 2016 року; 183007,09 грн пені за прострочення повернення кредиту; 679774,50 грн штрафу за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 2 березня 2016 року скасовано в частині стягнення з відповідачів на користь позивача 7484,72 доларів США прострочених процентів за користування кредитом; 326,41 доларів США нарахованих процентів за кредитом; 3408,00 грн простроченої комісії за період з 26 січня 2014 року по 27 січня 2016 року; 679774,50 грн штрафу за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами. У позові в цій частині та в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_7 відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційну скаргу ПАТ АБ «Південний» задоволено, рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року скасовано, рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 березня 2016 року залишено без змін.

У вересні 2016 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_6 про перегляд судових рішень, в якій заявник порушує питання про скасування рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанції та прийняття нового рішення про відмову у позові з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 257, 258, 261, 266, 267, 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 252-255, 261 ЦК України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня та 6 серпня 2014 року, 22 квітня та 24 червня 2015 року, 22 січня та 17 лютого 2016 року та постанови Верховного Суду України від 24 вересня і 29 жовтня 2014 року, 21 жовтня 2015 року та 27 січня і 8 червня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника та представника позивача, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних й тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Під час розгляду справи суди установили таке.

26 січня 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого з урахуванням укладених додаткових угод від 30 серпня 2008 року та 6 березня 2012 року, остання отримала кредит у розмірі 74 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення до 5 січня 2021 року.

Сторони цього договору угодили також графік погашення заборгованості щомісячними платежами.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 26 січня 2006 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_7 укладено договір поруки, за яким з урахуванням укладених додаткових угод до договору поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором.

Крім того пунктом 1.7 договору поруки в редакції від 6 березня 2012 року сторони погодили, що порука припиняється після закінчення трирічного строку, який обчислюється з наступного дня після настання строку виконання основного зобов'язання.

Суди також установили, що у зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів ПАТ АБ «Південний» листом від 17 березня 2014 року повідомило позичальника про існування заборгованості за кредитним договором, яка виникла за період з грудня 2013 року до лютого 2014 року та просило погасити поточну заборгованість до 24 березня 2014 року.

Вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором банк направив на адресу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 13 лютого 2015 року, які не були виконані останніми, у зв'язку із чим банк збільшив первісно заявлені до суду позовні вимоги про стягнення поточної заборгованості за період з лютого 2014 року до березня 2015 року та просив суд стягнути з відповідачів усю суму заборгованості за кредитним договором.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що банк не пропустив строку позовної давності та строку для звернення з вимогою до поручителя, оскільки сторони узгодили в договорі трирічний строк для пред'явлення вимоги до поручителя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з боржника сум прострочених процентів за користування кредитом та нарахованих процентів за кредитом, а також відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителя, суд апеляційної інстанції керувався тим, що в договорі сторони передбачили припинення нарахування процентів після направлення банком вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу. Суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки листом від 17 березня 2014 року позивач визначив настання строку виконання основного зобов'язання до 24 березня 2014 року, то саме з цієї дати припиняється нарахування процентів та розпочинається шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителя.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, зазначив, що лист банку від 17 березня 2014 року не є вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, яким банк змінив строк виконання зобов'язання, а тому погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення в силі.

Разом з тим у наданих заявником ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 24 червня 2015 року суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки у справі не були встановлені фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору в частині стягнення з відповідачів штрафних санкцій на підставі статей 549, 551 ЦК України;

- від 6 серпня 2014 року предметом розгляду у суді касаційної інстанції був спір про стягнення заборгованості за угодою про добровільне відшкодування збитків та про визнання такої угоди недійсною;

- від 16 квітня 2014 року суд касаційної інстанції зазначив, що оскільки сторони в договорі поруки встановили позовну давність тривалістю 5 років, положення частини четвертої статті 559 ЦК України щодо звернення з вимогою до поручителя в межах шестимісячного строку в цьому випадку не застосовуються;

- від 22 січня, 17 лютого 2016 року, 22 квітня 2015 року суд касаційної інстанції зазначив, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 21 жовтня 2015 року предметом перегляду були судові рішення про визнання недійсним кредитного договору та вирішувалось питання щодо неоднакового застосування судами статей 509, 549 ЦК України;

- від 24 вересня, 29 жовтня 2014 року міститься правовий висновок, відповідно до якого позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу;

- від 8 червня 2016 року предметом перегляду були рішення про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між двома фізичними особами, та вирішувалось питання про застосування строків позовної давності щодо стягнення пені;

- від 27 січня 2016 року міститься правовий висновок, відповідно до якого якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати, а тому кредитор зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Отже, висновки, які містяться у судовому рішенні суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечать рішенням, наданим заявником на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України.

За таких обставин підстав для скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року немає.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 3603, частиною першою 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк