Справа № 128/2408/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

17.03.2017 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі - Кіяниця А.О., за участі :представника позивача-Байдак В.П., представника відповідача-Захарчука М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці Вінницької області цивільну справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання ? частки квартири особистою приватною власністю та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2016 року позивач звернулася до Вінницького районного суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання ? частки квартири особистою приватною власністю та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Поданий позов позивачем обґрунтований тим, що вона разом із відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 1 грудня 2006 року, у вересні 2008 у них народилась донька- Фіалковська ОСОБА_3 Вінницького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний.

Вказує, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 2011 року , укладеного із згодою відповідача, вона та їх неповнолітня донька ОСОБА_4 є власниками однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в рівних частках, в якій зареєстровані вона , відповідач та їх донька.

Через деякий час після розлучення, через постійні непорозуміння і неможливість спільного проживання вона вимушена була з дочкою залишити квартиру і тимчасово змінити місце проживання та стали проживати в квартирі батьків в м. Вінниці.

Добровільно виселитись з квартири та дати можливість їй з дитиною проживати в нормальних умовах відповідач не бажає, а тому вона вважає за можливе звернутись з вимогою про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення відповідача з квартири на підставіст.59 СК України та ст.391 ЦК України.

Зазначає, що квартира АДРЕСА_2 придбана нею на її та на ім'я дитини в рівних частках, тобто частка кожного із співвласників складає 1/2. Вказує, що незважаючи на те, що квартира придбана в період шлюбу з відповідачем ОСОБА_2, вона вважає, що ? частка вищевказаної квартири є її особистою приватною власністю, оскільки куплена за її власні кошти, виходячи з такого.

Згідно свідоцтва про право власності від 30.11.2010 р. їй та доньці на праві спільної часткової власності належало по 1/5 частки квартири № 72 , будинку № 59 по 1-му провулку Київському в м. Вінниці.

01.10.2011 р. вона від свого імені та від імені неповнолітньої дочки, зі згоди відповідача, продала 2/5 ч. вказаної квартири, на підставі договору купівлі -продажи , вартість продажу частки становило- 65747 грн. В цей же день за кошти отримані від продажу вказаної частки квартири вона купувала за 35000 грн. на своє ім*я та дитини спірну квартиру. А відповідно до довідки ТОВ « Флореаль плюс» № 54 від 13.06.2016 р., оцінювальна орієнтована ринкова вартість квартира АДРЕСА_2 на час звернення із позовом становить70000 грн.

Тому позивача вимушена звернутися до суду та з посилкою на п.3 ч.1ст.57 СК України, просить суд, визнати 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 її особистою приватною власністю та усунути перешкоди у користуванні належною їй та ОСОБА_4 на праві приватної власності квартирою №17 будинку №12 по вул. Гагаріна в смт. Десна Вінницького району Вінницької області шляхом виселення відповідача з квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що спірну квартиру вона купувала із згоди відповідача, на купівлю квартири АДРЕСА_2 були внесені кошти від продажу 2/5 часток квартири № 72 , будинку № 59 по 1-му провулку Київському в м. Вінниці, яких було недостатньо та вона оформляла кредит, вносили також спільні кошти, оскільки не вистачало грошей і на нотаріальне оформлення правочину. Відповідач не бажав оформляти на себе спірну квартиру, оскільки за попереднім шлюбом, сплачував за рішенням суду аліменти на дитину. Фактично квартира оформлялася на дитину, але нотаріус сказав , що для цього необхідне було рішення опікунської ради, тому вона з відповідачем вирішили оформляти договір на неї та доньку. В спірній квартирі з донькою вона не живе з серпня 2015 року, з квартири вона виїхала до своїх батьків добровільно, оскільки розірвали шлюб з відповідачем ,з яким стали чужими людьми і неможливістю з цих підстав мешкати в однокімнатній квартирі. До цієї квартири вона має вільний доступ. Надавала згоду на реєстрацію відповідача до цієї квартири добровільно .Вважає, що відповідач має право на частку від цієї квартири, яка складає менш 1/3 частки, оскільки квартира куплена в період шлюбу та на її придбання частина коштів вносилася як спільні кошти сім*ї.

Представник позивача ОСОБА_5 підтримала позов у повному обсязі з підстав зазначених у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання нез*явився по невідомим для суду причинам.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечував проти задоволення позову, суду пояснив, під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 1 жовтня 2011 року, ОСОБА_1 було придбане нерухоме майно-квартира під номером №17 в житловому будинку №12 за адресою вулиця Гагаріна, смт. Десна, Вінницького району, Вінницької області. Зазначає, що вищевказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя отримані в тому числі від продажу 2/5 частки квартири під номером 72 у будинку 59 за адресою 1-й Київський провулок м. Вінниця належної ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу та за особисті кошти ОСОБА_2

Вказує, що у договорі купівлі-продажу квартири, що є предметом розгляду даного позову не вказується ціна сплачена за квартиру, а лише зазначається, що інвентаризаційна (балансова) оцінка відчужуваної квартири згідно з витягом у реєстру прав власності на нерухоме майно складає 34907,00(тридцять чотири тисячі дев'ятсот сім) гривень. Однак при купівлі вказаної квартири було сплачено значну більшу суму. Підтвердження цьому є розписка видана ОСОБА_1 попередньою власницею ОСОБА_7, в якій зазначається, що ОСОБА_7 отримала за продану нею квартиру у ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 19000 доларів США, що складало на той час в гривневому еквіваленті - 152000,00 (сто п'ятдесят дві тисячі) гривень.

Вважає, що грошові кошти, за які придбана квартира були внесені спільно незважаючи на те, що покупцем у договорі вказана лише ОСОБА_1В, так як коштів виручених від продажу 2/5 частки квартири належній ОСОБА_1 було недостатньо для купівлі квартири під номером №17 в житловому будинку №12 за адресою вулиця Гагаріна, смт. Десна, Вінницького району, Вінницької області. Зазначає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя та не може бути визнана особистою власністю ОСОБА_1 з вище перелічених підстав. Також відповідач не може бути виселений з спірної квартири , оскільки він постійно в ній мешкає та зареєстрований в даній квартирі.

Просить суд відмовити у задоволені позову.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не обґрунтований та такий, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2006 року, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10.02.2014 року розірвано (а.с.10).

За період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З копії договору купівлі-продажу частки квартири від 01.10.2011 року ОСОБА_1 від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_4 продала ОСОБА_8 2/5 частки квартири №72, буд. 59 по першому Київському провулку в м. Вінниця, за 65 747 грн. (а.с.11).

01.10.2011 року ОСОБА_1 від свого імені та від імені малолітньої доньки ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_9 квартиру №17, яка знаходиться в житловому будинку №12 по вул. Гагаріна, смт. Десна Вінницького району Вінницької області (а.с.12).

Відповідно до п.12 Договору купівлі-продажу квартири від 1 жовтня 2011 року (номер в реєстрі №4903) купівля квартири ОСОБА_1 вчиняється за згодою її чоловіка ОСОБА_2, справжність підпису якого на його заяві засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10 01 жовтня 2011 року за реєстровим № 4902.(а.с.12 зі звороту).

Відповідно до копії розписки (а.с.70), ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_1 за продаж квартири №17, яка знаходиться в житловому будинку №12 по вул. Гагаріна, смт. Десна Вінницького району Вінницької області грошову суму в розмірі 19 000 доларів США, що складає в 152 000 грн.

З довідки №274 від 27.06.2016 року, виданої виконкомом Деснянської селищної ради Вінницького району вбачається, що в АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, а проживає за даною адресою ОСОБА_2 (а.с.18).

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

2)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з*ясовувати джерело і час його придбання.

Тобто для визнання майна, придбаного в період шлюбу, об'єктом спільної сумісної власності подружжя немає значення на ім'я кого з подружжя воно оформлене та зареєстроване. Крім того, чоловік та жінка мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, яке їм належить на праві спільної сумісної власності.

Відтак, як під час перебування в шлюбі, так і після його розірвання щодо розпорядження об*єктами спільної сумісної власності одним із подружжя діє вимога про надання згоди другим з подружжя як співвласником, що відповідає як вимогам ст. 65 СК України, так і вимогам ст. 369 ЦК України. Але при цьому слід розмежовувати ці правовідносини на ті, що виникли у шлюбу, на які розповсюджуються вимоги ст. 65 СК України, від тих, що склались після розірвання шлюбу, на які поширюються вимоги ст. 369 ЦК України.

Вказані обставини роз*яснено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» N 11 від 21.12.2007, згідно з яким, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Встановивши, що до придбання спірної квартири позивач продала 2/5 частки квартири №72, буд. 59 по першому Київському провулку в м. Вінниця, за 65 747 грн, що зазначено у договорі купівлі-продажу, а придбала спірну квартиру за 152 00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки, враховуючи, що спірна квартира була придбана в шлюбі, що відповідач давав згоду на придбання цієї квартири, беручи до уваги наявність усіх доказів наданих як позивачем так і відповідачем, суд дійшов до висновку, що квартира №17, яка знаходиться в житловому будинку №12 по вул. Гагаріна, смт. Десна Вінницького району придбана не лише за особисті кошти позивача ОСОБА_1, тому позовна вимога позивача про визнання 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_11 підлягає відмові у задоволенні за необґрунтованістю.

Згідно до положень, викладених в ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом достеменно встановлено та позивачем не заперечувалося , що з її добровільної згоди відповідач був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 з дня реєстрації і по даний час проживає вданому житловому приміщенні, в свою чергу , позивач добровільно покинула дане приміщення , має вільний доступ до нього, тому суд вважає , що заявлена нею позовна вимога про усунення перешкод у користуванні вищевказаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири також підлягає відмові у задоволенні за необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст.ст. 212 -215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання ? частки квартири особистою приватною власністю та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повне рішення суду виготовлено 21 березня 2017 року.

Суддя: