У Х В А Л А

14.02.2017 Справа №607/1454/17

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сташків Н.М. розглянувши заяву лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку,

ВСТАНОВИВ:

Заявник лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 подала до суду заяву про надання ОСОБА_2 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України заява має містити відомості, передбачені пунктами 1 7 частини другої зазначеної статті, та відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Зазначені вимоги закону в заяві не дотримані оскільки:

Статтею 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено підстави для надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, а саме: у разі встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров'ю у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду (ч. 2 ст. 12).

Згідно з ч. 3 ст. 12 цього Закону в заяві про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди та без згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обгрунтування про необхідність надання особі такої допомоги.

У статті 280 ЦПК України зазначено, що в заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

Однак, у порушення вимог ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» та частини першої ст. 280 ЦПК України в тексті заяви не обґрунтовано підстав длянадання ОСОБА_2 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Зокрема, в заяві не зазначено, що у ОСОБА_2 встановлено тяжкий психічний розлад, внаслідок чого він завдасть значної шкоди своєму здоров'ю у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги. Натомість, вказано лише про припущення наявності в нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє (чи виявляє реальні наміри вчинити?) дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього (чи оточуючих?). У чому полягають такі дії, з заяви не вбачається. Далі в заяві йдеться про те, що ОСОБА_2 було запропоновано продовження амбулаторної психіатричної допомоги. Чому саме продовження, а не надання, як це просить лікар-психіатр у заяві, теж не вказано.

Підстави продовження амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку визначені ч. 5 ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Якщо ОСОБА_2 раніше була надана амбулаторна психіатрична допомога в примусовому порядку відповідно до вимог ч. ч. 2 3 ст. 12 цього Закону, тобто на підставі рішення суду порядку статті 281 ЦПК України, однак продовжують існувати обставини, передбачені ч. 5 ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу», то лікар-психіатр вправі звертатись до суду з заявою про продовження надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, а не про її надання.

Чи погодився ОСОБА_2 на надання амбулаторної психіатричної допомоги, в заяві не зазначено.

Однак, підставою звернення до суду з заявою про надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, може бути лише відсутність усвідомленої згоди особи.

Крім цього, у висновку комісії лікарів-психіатрів, який долучено до заяви, зазначено, що на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_2 змінено примусові заходи медичного характеру на амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» за рішенням суду застосовуються такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до психіатричного закладу з суворим наглядом. Продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів.

Примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами.

Далі у висновку комісії лікарів-психіатрів зазначені посилання на ст. 95 КК України та ст. 512, 514 КПК України щодо порядку звернення до суду з поданням про продовження, зміну або припинення застосування примусових заходів медичного характеру.

Наведене дає підстави вважати, що стосовно ОСОБА_2 застосовувались примусові заходи медичного характеру в порядку кримінального судочинства.

Проте, в заяві про надання ОСОБА_2 амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, про такі обставини взагалі нічого не зазначено.

Таким чином, вимоги закону щодо викладу в заяві обставин, якими заявник обгрунтовує заявлені вимоги, в заяві лікаря-психіатра не дотримані.

Посилання на те, що заява викладена на бланку примірної форми заяви, є безпідставними, оскільки заява не містить викладу обставин, передбачених ст. 280 ЦПК України, ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Крім цього, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», до суду може подаватися заява з такими вимогами:

1) про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку;

2) про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;

3) про продовження надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;

4) про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку;

5) про продовження такої госпіталізації.

За результатами розгляду будь-якої з зазначених вимог суд ухвалює рішення відповідно до ст. 282 ЦПК України.

Однак, заява лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 містить вимогу такого змісту: «прошу винести ухвалу про надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку ОСОБА_2І.».

Постановлення ухвали про надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку в порядку ст. ст. 279 282 ЦПК не передбачена.

З цих підстав ухвалою судді від 06 лютого 2017 року заяву лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку залишено без руху і надано строк для усунення виявлених недоліків терміном пять днів із дня отримання копії ухвали.

Копію ухвали судді від 06 лютого 2017 року про залишення заяви без руху лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 отримала особисто 06 лютого 2017 року, що підтверджується її розпискою від 06 лютого 2017 року, яка міститься в матеріалах справи.

Однак у зазначений в ухвалі строк недоліки усунені не були.

Відповідно до ч. 2 ст. 121 ЦПК України у випадку невиконання вимог ухвали про усунення недоліків заява вважається неподаною і повертається.

З цих підстав, беручи до уваги, що недоліки, про необхідність усунення яких зазначено в ухвалі від 06 лютого 2017 року про залишення заяви лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку без руху, не виправлені, заява відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 121 ЦПК України підлягає поверненню з правом її повторного подання до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи наведене та керуючись ч.ч. 2, 4, 5 ст.121, ст. 210, п. 3 ч. 1 ст. 293, ч. 2 ст. 294, ст. 296 ЦПК України,

Враховуючи наведене та керуючись ст.121 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1 про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вважати неподаної та повернути заявнику.

Повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддяОСОБА_3