Справа № 303/902/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А..

суддів - Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.,

за участю секретаря - Волощук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "ВіЕс Банк" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ «ВіЕс Банк» (далі Банк) про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги мотивув тим, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KF49840, відповідно до умов якого Банк зобовязався надати позичальнику кошти в сумі 150000 доларів США строком на 15 років.

Позивач стверджує, що не одержував коштів, які вказані в договорі. Крім того, кредитодавець не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. В звязку з цим позивач вважає, що оскаржуваний договір є нікчемний з моменту його вчинення через невідповідність його вимогам законодавства, а тому просить визнати кредитний договір № KF49840 від 06 червня 2008 року недійсним.

Рішенням Мукачівському міськрайонного суду від 16 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що відповідачем не виконано вимогу суду та не надано належного доказу того, що позивач отримав кошти за кредитним договором, тобто нічим не спростоване твердження ОСОБА_1, що коштів у валюті, передбачених оспорюваним кредитним договором, він не отримував та не здійснював жодного платежу на погашення кредиту. Крім того, на думку апелянта, рішення суду першої інстанції є упередженим, однобоким, що призвело до постановлення незаконного рішення із безпідставним застосуванням строків позовної давності.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судова повістка, направлена на адресу ОСОБА_1, повернулась до апеляційного суду за закінченням терміну зберігання. Проте представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 - про час і місце розгляду справи був повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 85). Відповідно до ч. 5 ст 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Представник ПАТ ВіЕс Банк ОСОБА_4 просив справу за розглянути у відсутності представника Банку.

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Проте таке рішення суд ухвалив з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 червня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KF49840, відповідно до умов якого Банк зобовязався надати позичальнику кошти в сумі 150000 доларів США строком на 15 років (а.с. 4-6).

Своїм підписом у договорі позивач підтвердив, що згідний з усіма умовами договору та ознайомлений з інформацією про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки та ризики, сукупну вартість кредиту тощо.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положеня параграфа 1 глави 71 ЦК Украіни (Позика), а статтею 1051 ЦК УКрїан передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількоситі, ніж встановлені договором.

Відповідно до заяви про видачу готівки 06 червня 2008 року позивач отримав 150000 доларів США (еквівалентно на момент видачі 728100 грн.) (копія заяви - а.с. 20) та певний час сплачував відповідні платежі на погашення тіла кредиту і відсотків, що встановлено заочним рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором (а.с. 21-23). Ці обставини повністю спростовують твердження позивача про те, що кредитні кошти він не отримував.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 по справі N 6-1341цс15.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору кредиту позивач посилався на те, що відповідач не ознайомив його з інформацією про оріентировну сукупну вартість кредиту та умови кредитування.

Зазначені доводи спростовуються наявною в матеріалах справи копією Кредитного договору (а.с. 4-6), із якого вбачається, що в умовах Кредитного договору зазначено особу та місце знаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу і строк його повернення та цільове використання грошових коштів, права та обовязки сторін і їх відповідальність за невиконання умов. У пункті 8 Кредитного договору викладено детальний розпис сукупної вартості кредиту для позичальника, а відповідно до п 8.2 сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки кредиту, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань позичальника вказані у Додатку № 2 до Кредитного договору. Копія такого додатку, який був підписаний ОСОБА_1, також міститься у матеріалах справи (а.с.25). Як встановлено заочним рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 жовтня 2015 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором (а.с. 21-23), станом на 01.10.2015 заборгованість ОСОБА_1 по тілу кредиту становила 96809,97 доларів США, а отже, ОСОБА_1 вносились кошти на виконання його зобовязань перед Банком.

Таким чином, колегія суддів констатує, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам ст.ст. 626, 627, 638 ЦК України, оскільки такий укладений між сторонами в письмовому вигляді, за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; у договорі та у Додатку № 2 до Кредитного договору, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору або у звязку з неотримання коштів по договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого він мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, чого позивач по даній справі не зробив.

Зважаючи на встановлені обставини, судова колегія вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюавного Кредитного договору.

В той же час, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, оскільки вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності що, відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. Проте суд відмовляє у позові з цієї підстави, якщо субєктивне право, про захист якого просить позивач, було порушено. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Судова колегія вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, і зважаючи на встановлені обставини, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги порушення свого права позивач не довів.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» якщо помилки у рішенні суду першої інстанції стосуються правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати зміною рішення.

Зважаючи на викладене, відповідно до ст. 309 п. 4 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині правового обґрунтування, не змінюючи суть рішення.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, п.1 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16 березня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньодо суду касаційної інстанції.

Головуюча

Судді