Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Дронська І.О.
Провадження № 22ц/782/78/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Єрмакова Ю.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 червня 2014 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя

ВСТАНОВИЛА:

У 2014 році позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої посилався на те, що з 17.10.1992 року по 06.09.2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу відповідач та син ОСОБА_5 приватизували квартиру за адресою: АДРЕСА_1, у якій, за період часу 2002-2003р.р. вони, спільними матеріальними витратами та особисто його фізичними зусиллями провели капітальний ремонт. Також, у цей період, відповідачем було отримано дозвіл на виконання будівельних робіт - прибудову до квартири веранди, яку вони також спільними коштами прибудували. Позивач, посилаючись на положення п.1.ч.1 ст.57 СК України щодо належності на праві власності спірної квартири відповідачу та синові, вважає, що за період шлюбу завдяки спільним зусиллям вартість квартири суттєво збільшилася та стан квартири було значно поліпшено, а тому, відповідно до положень ст..62 СК України, спірна квартира може бути визнана обєктом спільної сумісної власності. Але відповідач, після розірвання шлюбу, відмовляється визнати квартиру спільною сумісною власністю та не дозволяє позивачу користуватися цією квартирою та мешкати в квартирі. Просив суд визнати спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11.06.2014р. позовні вимоги ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя задоволені частково. Визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 121,80грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідачем ОСОБА_2 подана апеляційна скарга в якій, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції всіх обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи щодо відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів суттєвого збільшення спільними зусиллями сторін вартості квартири та поліпшення стану квартири, порушення судом норм процесуального та матеріального права, позбавлення сина ОСОБА_5 частки власності в спірній квартирі без повідомлення останнього про наявність спору у суді та розгляд справи без участі останнього, порушення меж розгляду справи та задоволення позовних вимог позивача, які останнім не заявлялись, апелянт просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04.01.2017року, за заявою ОСОБА_3 повністю відновлене втрачене провадження по цивільній справі № 428/1969/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції, колегією суддів встановлені наступні обставини.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами 17.10.1992року було зареєстровано шлюб, який 06.09.2013року було розірвано.

Відповідно копії свідоцтва про право власності на житло №120 від 05.12.2002 року, виданого Управлінням ЖКГ міськради, квартира за адресою: м. Сєвєродонецьк, пр. Гвардійський, 27-б/36 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_4

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради №1590 від 01.10.2002 року дозволено ОСОБА_2 прибудувати до спірної квартири веранду.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч.1 ст.57 СК України щодо належності відповідачеві на праві власності спірної квартири, а також розяснення, що містяться у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007року, щодо віднесення належного майна одного з подружжя до спільної сумісної власності з тих підстав, що за час шлюбу його вартість істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох, прийшов до висновку, що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності сторін та їх сина, який приймав участь у приватизації.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції поспішно, без належного дотримання норм процесуального права, прийшов до зазначеного висновку.

Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами та представником позивача, що учасником спірних правовідносин, крім позивача та відповідача, є також син останніх - ОСОБА_4, якому на праві приватної спільної сумісної власності, разом з відповідачем ОСОБА_2, належить спірна квартира.

Між тим, як зазначає апелянт та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі, що підтверджено у судовому засіданні позивачем та його представником, пояснень по обставинам, викладеним в позові, ОСОБА_4 суду не надавав, в судовому засіданні участі не приймав.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Однак на порушення вищевказаного, а також всупереч вимогам статей 10,33,130 ЦПК України, суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які повинні бути залучені до участі у справі, не роз'яснив права на заміну або залучення відповідачів, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не роз'яснив наслідків невчинення таких процесуальних дій, невчинення яких є самостійною підставою для відмови в позові.

Відмова в задоволенні позову з вказаної підстави не перешкоджає позивачу повторно звернутись до суду з вказаними позовними вимогами, пред'явивши їх до всіх належних відповідачів. А без залучення до участі у справі всіх належних відповідачів суд не вправі був робити висновки щодо обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що при розгляді вказаного позову мало місце неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

При скасуванні рішення суду із зазначених підстав апеляційний суд не дає правової оцінки щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки вони можуть бути предметом розгляду судом першої інстанції при повторному зверненні позивача до належних відповідачів.

Керуючись ч.3 ст.209, ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий

Судді: