Справа № 462/233/15-ц
УХВАЛА

09 лютого 2017 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства НФСК «Добробут», третя особа ОСОБА_3, про стягнення страхового відшкодування,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі №462/233/15-ц, виданого Залізничним районним судом м.Львова про стягнення із ПАТ НФСК «Добробут» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 11833,20 грн. та 243,60 грн. судового збору.

Сторони, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду питання про видачу дубліката, в судове засідання не зявились, що, відповідно до ч.2 ст.370 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду питання про видачу дубліката. При цьому, заявник подав заяву, в якій просить проводити розгляд заяви за його відсутності.

У відповідності до ст.370 ЦПК України замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою особи або поданням державного виконавця видати його дублікат. Заява про видачу дубліката розглядається в судовому засіданні з викликом сторін і заінтересованих осіб. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про видачу дубліката.

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11.11.2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ПАТ НФСК «Добробут» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 11833,20 грн. та 243,60 грн. судового збору. В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП відмовлено (а.с.81-82).

Із матеріалів справи вбачається, 18.03.2016 року ОСОБА_1 отримав виконавчий документ, який загубив разом з іншими документами.

У відповідності з положеннями ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали чинності, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також, суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини зазначає, що право на судовий розгляд, гарантований ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Зокрема, у п.40 Рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п.19 Рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», Суд наголошує, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб п.1 ст.6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення ст.6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей ст.6 (див. також рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 589498/00, п. 34).

Виходячи з наведеного та враховуючи, що оригінал виконавчого документа було втрачено, заяву ОСОБА_4 слід задовольнити та видати дублікат виконавчого листа №462/233/15-ц, виданого Залізничним районним судом м.Львова, про стягнення із ПАТ НФСК «Добробут» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 11833,20 грн. та 243,60 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 208-210, 370 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Видати ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа у справі №462/233/15-ц, виданого Залізничним районним судом м.Львова, про стягнення із ПАТ НФСК «Добробут» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 11833,20 грн. та 243,60 грн. судового збору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.