АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 752/14491/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3323/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

27 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів -Антоненко Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення виплати вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд рішення скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

ФОП ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, хоча була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутність особи, яка не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у вересні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення виплати вихідної допомоги, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 1 вересня 2015 року її було прийнято на посаду контент-менеджера в інтернет-магазин косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1» з ініціативи ФОП ОСОБА_5 після успішного проходження співбесіди.

Зазначила, що умови роботи, трудові відносини, були оголошені відповідачем усно без складення трудового договору та записів у трудову книжку позивача, а саме: заробітна плата - 3 500 грн., перегляд заробітної плати кожні 3 місяці, виплата заробітної плати 2 рази на місяць на руки: 15 і 30 числа, робочий день з 09-00 год. до 18-00 год., перерва на обід 1 година, відпустка 24 календарні дні,вихідні дні: субота та неділя.

Також зазначила, що для виконання покладених на неї обов'язків, відповідачем було забезпечено її робочим місцем, а саме столом, стільцем та ноутбуком, за яким вона працювала, а в січні 2016 року - видано ключі від офісу.

В березні 2016 року відповідач повідомила усіх працівників про те, що в інтернет-магазині косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1» криза та потрібно шукати іншу роботу.

8 серпня 2016 року відповідач повідомила позивача про майбутнє звільнення, зазначивши, що позивач має 2 тижні, щоб знайти іншу роботу.

19 серпня 2016 року відповідачем звільнено позивача з посади контент-менеджера інтернет-магазину косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 11 вересня 2016 року, яку було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом протокольною ухвалою суду від 12 жовтня 2016 року, позивач також просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 гривен та суму судових витрат у розмірі 1033, 55 грн.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 16 січня 2017 року, яку було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом протокольною ухвалою суду від 18 січня 2017 року, позивач також просила стягнути з відповідача на її користь суму судових витрат у розмірі 1 324,46 грн.

Зазначає, що при прийняті позивача на роботу були порушені вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки з нею не було укладено трудового договору, не було внесено відповідного запису до трудової книжки.

Вважає, що звільнення з займаної посади відбулося по особистій ініціативі відповідача, без наявних на те підстав, та без врахування того, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, єдиною працездатною особою в сім'ї та сумлінно виконувала покладені на неї обов'язки. В день звільнення, відповідачем в порушення трудового законодавства не було надано позивачу копії наказу про звільнення, а також не було проведено остаточного розрахунку при звільненні.

У зв'язку із викладеним та з врахуванням збільшених позовних вимог, просила суд визнати звільнення ОСОБА_4 незаконним та таким, що порушує право позивача на працю, поновити її на посаді контент менеджера в інтернет-магазині косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1», стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, директора інтернет-магазину косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1», на її користь виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу 3 798 грн. з 19 серпня 2016 року по час закінчення розгляду справи, стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, директора інтернет-магазину косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1», на її користь виплату вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку - 3 798 грн., 1223 грн. заробітної плати, яка була недоплачена при звільненні 19 серпня 2016 року, 5307 грн. соціальних виплат, які позивач втратила з 1 вересня 2015 року по 19 серпня 2016 року як внутрішньо переміщена особі із зони проведення антитерористичної операції, у зв'язку з тим, що не була оформлена відповідачем на роботу на законних підставах та судові витрати.

Судом встановлено, що, за ствердженням позивача, між нею та відповідачем ФОП ОСОБА_5 з 1 вересня 2015 року існували трудові відносини, а саме - позивач працювала на посаді контент-менеджера інтернет-магазину косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1» та була незаконно звільнена з 19 серпня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, наявності підстав для звільнення від доказування.

Згідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить суд здійснити захист її прав, порушених внаслідок незаконного звільнення, поновити на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, невиплачену вихідну допомогу, соціальні виплати як внутрішньо переміщеній особі та моральну шкоду завдану порушенням її трудових прав.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем фізичною-особою підприємцем ОСОБА_5

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 була проведена 28 квітня 2016 року,тобто значно пізніше дати, яку позивач визначає як дату укладення трудового договору між нею та відповідачем.

Судом встановлено, і це підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що позивач заяву про укладення трудового договору не писала, трудовий договір у письмовій формі не укладався і відповідний центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про укладення такого договору не повідомлявся, не вносилися такі записи і в трудову книжку позивача, відповідач також не сплачувала відповідні внески за найманого працівника.

ОСОБА_4 не надано доказів виконання нею вимог Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 № 260 (у редакції наказу Міністерства праці та соціальної політики України 14 жовтня 2010 № 320) в частині належного оформлення трудових відносин, а саме надання працівником, який влаштовується на роботу, - трудової книжки, реєстраційного номеру облікової картки платника податків або серії та номеру паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відповідну відмітку у паспорті).

Судом встановлено, що з часу прийняття на роботу, позивач не оспорювала дій роботодавця, зважаючи на ту обставину, що її не було ознайомлено з наказом чи розпорядженням про прийняття на роботу, що є передумовою допуску до роботи та не було проведено запис у трудовій книжці.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності між нею та відповідачем трудових відносин.

При ухваленні рішення суд першої інстанції оцінив надані позивачкою докази та надав їм належну оцінку відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Проте, доказів на підтвердження моральних чи фізичних страждань позивача від незаконних дій відповідача суду не надано. Наявність шкоди, протиправних дій та причинного зв'язку між такою шкодою та діями відповідача не доведені.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги, рекомендаційний лист ОСОБА_4, підписаний 19 серпня 2016 року директором інтеренет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_6, фінансовий звіт директора інтернет-магазину косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_5 з квітня 2016 року по липень 2016 року, переписку сторін у програмах обміну інформацією «Viber» «Skype» та копії чеків з закладів громадського харчуванняяк докази того, що ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, оскільки харчування позивача у певний проміжок часу у тому чи іншому закладі громадського харчування жодним чином не підтверджує наявності трудових відносин між позивачем та відповідачем, є неналежним доказом у справі, не містить інформації щодо предмета доказування, переписка сторін у програмах обміну інформацією «Viber» «Skype» не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, що здійснюють переписку, крім того, наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації, а тому цей доказ також не може бути прийнятий як належний та допустимий у розумінні ст. 57-59 ЦПК України.

Фінансовий звіт директора інтернет-магазину косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_5 з квітня 2016 року по липень 2016 року, який нібито підтверджує виплату позивачу заробітної плати, також не може бути прийнятий апеляційним судом як належний доказ, оскільки не оформлений належним чином та не затверджений підписом уповноваженої особи, не містить ідентифікуючих ознак осіб шляхом зазначення прізвища імені та по батькові в «примітці». Також колегія суддів не може прийняти як належний доказ рекомендований лист, який містить дані, що ОСОБА_4 працювала на посаді контент-менеджера інтернет-магазину косметики «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки даний лист підписаний ОСОБА_6 як директором інтернет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», вимог до ОСОБА_6 та до інтернет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» про поновлення на роботі позивачем не заявлялось.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження перебування з відповідачем у трудових відносинах.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді