Справа № 125/2340/16-ц Провадження № 22-ц/772/1245/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи позовні вимоги тим, що 01 квітня 2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу кошти у сумі 6700 грн., а ОСОБА_2 зобов'язався у строк до 05 квітня 2014 року повернути борг, що підтверджується письмовою розпискою про позику грошей. Відповідачем було порушено умови та строки виконання договору, а тому рішенням Барського районного суду Вінницької області від 01 жовтня 2015 року на користь ОСОБА_4 стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за період прострочення з 06 квітня 2014 року по 17 травень 2015 року за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 11135,40 грн., пеню 13601 грн. та 3% річних 223,57 грн.

На день звернення до суду ОСОБА_2 заборгованість не сплатив. Договором позики від 01 квітня 2014 року передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення позики позичальник сплачує позикодавцю суму боргу і 0,5% пені за кожен день прострочення сплати. Оскільки рішенням Барського районного суду Вінницької області від 01 жовтня 2015 року охоплено період нарахування з 06 квітня 2014 року по 17 травень 2015 року, а борг відповідач не повернув, а тому просила суд стягнути за період з 18 травня 2015 року по 05 грудень 2016 року суму індексу інфляції 794,62 грн., пеню 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення 19028 грн., 3% річних 312,28 грн. та судові витрати.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 12294,50 грн. пені, суму індексу інфляції у розмірі 794,62 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 312,28 грн. та судовий збір в розмірі 369,30 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_2 взятого на себе зобов»язання не виконав, що порушує права позивача, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення пені в розмірі 12294,50 грн., суму індексу інфляції у розмірі 794,62 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 312,28 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 квітня 2014 року ОСОБА_2 відповідно до договору позики отримав від ОСОБА_4 у борг 6700 грн., зобов'язався повернути кошти до 05 квітня 2014 року, що підтверджується копією письмової розписки від 01 квітня 2014 року (а.с.6,10).

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 01 жовтня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення з 06 квітня 2014 року по 17 травень 2015 року у сумі 11135,40 грн., пеню 13601 грн. та 3% річних 223,57 грн. (а.с.7-9).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, оскільки обставина укладення договору позики між сторонами встановлена вище зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому дана обставина не підлягає доказуванню.

Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно до ст.ст. 599, 526, 527, 530 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та прийшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 12294,50 грн., суму індексу інфляції у розмірі 794,62 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 312,28 грн., оскільки зобов»язання по договору позики ОСОБА_2 не виконано, чим порушує права позивача ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки розмір пені більший від розміру основного зобов»язання, не заслуговують на увагу, так як розмір пені встановлений сторонами в договорі (а.с.10), а саме 0,5% за кожен день прострочення сплати, що також встановлено рішенням суду від 01 жовтня 2015 року.

Зокрема, суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням сторони. В останньому випадку сторона, що звертається з клопотанням, повинна доводити наявність підстав для зменшення неустойки, однак відповідач не звертався з відповідною заявою про зменшення пені в суд першої інстанції, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Також, безпідставні доводи апеляційної скарги в тому, що строк позовної давності про стягнення пені сплив 06 квітня 2015 року, оскільки для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Верховний Суд України зробив правовий висновок у постанові №6-116цс13 від 06.11.2013 року, який є обов»язковим для всіх судів України (ст. 360-7 ЦПК України), згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Водночас, сторони у договорі не збільшували строк позовної давності зі стягнення пені, а, відтак, вона в силу ч. 2 ст. 258 ЦК України обмежується періодом в один рік.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норми ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та виходив з того, що пеню слід стягувати за один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України), а саме за період з 07.12.2015 року по день звернення до суду, тобто по 07.12.2016 рік в розмірі 12294,50 грн., виходячи з розрахунку: основний борг 6700 грн.*0,5% ставка пені за прострочення виконання* 367 днів = 12294,50 грн.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не обґрунтував розмір інфляційних втрат та 3 % річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просила стягнути 3% річних за період з 18.05.2015 року по 05.12.2016 року, а тому за 2015 рік 3% річних становить 125,56 грн., тобто 6700 грн. (основний борг)*3%/365днів*228днів прострочення, а за 2016 рік 3% річних становить 186,72 грн., тобто 6700 грн. (основний борг)*3%/366днів*340днів прострочення.

Таким чином, 3% річних від простроченої суми за період з 18.05.2015 року по 05.12.2016 року становить 312,28 грн. (125,56 грн. за 2015 рік +186,72 грн. за 2016 рік).

Зокрема, середній індекс інфляції за період заборгованості складає 111,86 % (червень 2015 року 100,4% * липень 2015 року 99,0% * серпень 2015 року 99,2% * вересень 2015 року 102,3% * жовтень 2015 року 98,7 % * листопад 2015 року 102% * грудень 2015 року 100,7% * січень 2016 року 100,9% * лютий 2016 року 99,6% * березень 2016 року 101 % * квітень 2016 року 103,5% * травень 2016 року 100,1% * червень 2016 року 99,8% * липень 2016 року 99,9% * серпень 2016 року 99,7% * вересень 2016 року 101,8% * жовтень 2016 року 102,8%), загальна сума складає 51886,80 грн. (1235,40 грн. +4941,60грн. +2470,80 грн. +6177 грн. +2470,80грн.+7412,40 грн+27178,80 грн.=51886,80 грн.), а тому інфляційні втрати позивача, які слід стягнути з відповідача складають 794,62 грн., виходячи з розрахунку (6700 грн. сума боргу*111,86%-6700 грн.).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, на підставі наданих сторонами доказів, яким надано вірну оцінку (ст. 212 ЦПК України), встановив фактичні обставини справи та прийшов до правильного висновку, що зобо»язання не виконано, борг відповідач не повернув, чим порушуються права позивача.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис ОСОБА_5

Судді: підписи ОСОБА_6

ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: ОСОБА_5