АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Трухно М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» та просила визнати п. 1.5 Договору споживчого кредитування від 02.07.2013 №001-29123-020713, щодо списання грошових коштів, які складають сплату страхових платежів недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2016 позовні вимоги задоволено частково. Визнано п. 1.5 Договору споживчого кредитування від 02.07.2013 №001-29123-020713, щодо списання грошових коштів, які складають сплату страхових платежів, недійсним.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду. Посилається на порушення судом норм матеріального права, невірне встановлення обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що списання Банком страхового платежу згідно договору добровільного страхування відбувалося за рахунок коштів, внесених позивачем для погашення заборгованості за кредитним договором без зміни розміру ліміту кредитної лінії, встановленого позивачу за Кредитним договором. Крім того, посилається на те, що при розгляді справи по суті суд першої інстанції не врахував наявність в матеріалах справи заяви представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Справа №754/12472/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2074/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що збільшення Банком розміру ліміту кредитної лінії позивачем не доведено та при укладенні договору кредиту, позивачу не було роз'яснено працівниками Банку, що сума страхового внеску буде стягуватися окремо, інформація визначена в п. 1.5 Договору щодо вартості кредиту і його основних умов взагалі не була роз'яснена, а тому наявні підстави для визнання даного пункту недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2013 між ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір споживчого кредитування №001-29123-020713, відповідно до якого Банк відкрив позивачу поточний рахунок з використанням платіжної картки та встановив ліміт кредитної лінії в сумі 15 000,00 грн. строком на 364 календарні дні (а. с. 6). Згідно з п. 1.5 Кредитного договору, зазначено, що доручаю Банку здійснювати з відкритого рахунку договірне списання грошових коштів, які складають сплату страхових платежів на користь страхової компанії ПАТ «СК «Дельта життя», з якою я уклала договір добровільного страхування №001-29123-020713 від 02.07.2013.

Також 02.07.2013 між ОСОБА_3 та ПАТ «СК «Дельта життя», що була акредитована у Банку, укладено договір добровільного страхування на користь Банку, відповідно до якого Банк щомісячно, за дорученням позивача здійснював списання коштів з її рахунку, які складали сплату страхових платежів. Пунктом 3.11 Договору страхування передбачено, що загальний щомісячний страховий платіж за цим договором складає 150,00 грн. (а. с. 9-10).

Відповідно до виписки з рахунку від 29.02.2016 вбачається, що Банком щомісячно здійснювалось списання страхового платежу згідно добровільного страхування у розмірі 150,00 грн. й «Гашения актива СКС кредитного счета на 150,00 грн.» (а. с. 11-14).

ОСОБА_3, вважаючи, що після зняття всієї суми кредиту на рахунку залишилось 0,0 грн., Банк щомісячно перераховував на її рахунок 150,00 грн. для сплати страхових внесків, що є збільшення ліміту кредитування. Зазначила, що під час укладення договору вона була введена в оману відносно сплати страхових платежів, що спонукало її сплачувати кредит у більшій сумі, ніж вона очікувала. Вважає, що інформація про те, що списання коштів з її рахунку, які складали сплату страхових платежів буде здійснюватись з її рахунку є неточною, точна інформація повинна була бути надана таким чином: списання коштів здійснюється з рахунку за рахунок збільшення ліміту кредитування. Крім того, умову договору за п. 1.5 вважає такою, що повинна бути визнана судом недійсною, оскільки відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 11 ч. 4 абз. 3 передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону є нікчемною (ст. 1 п. 17).

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася із відповідним позовом до суду.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з п. 22 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно ч. 1ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема:а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення;в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що якщо в кредитному договорі відсутні істотні умови щодо конкретних його положень, не роз'яснення Банком останніх та здійснення нечесної підприємницької практики, що вводить в оману споживача, наявні підстави для визнання недійсним кредитного договору або окремих його пунктів.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що п. 1.5. Договору споживчого кредитування суперечить вимогам чинного законодавства, колегія вважає дані висновки вірними.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст.264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Матеріали справи свідчать, що 10.11.2016 ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із заявою про застосування строків позовної давності у даній справі (а. с. 41).

Судом встановлено, що спірний договір укладено сторонами 02.07.2013, що в розумінні частини 1 ст. 261 ЦК є моментом початку перебігу строку позовної давності, а з відповідним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду 10.10.2016, тобто з пропуском строку встановленою вищезгаданою нормою права.

На вищевикладене, суд першої інстанції уваги не звернув, не прийняв до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності та не дав належного їй обґрунтування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 606,32 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 606,32 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк