Справа №487/7589/15-ц 19.07.2017 19.07.2017 19.07.2017
Провадження №22-ц/784/1668/17
Справа 487/7589/15-ц
Провадження 22ц-784/1668/17 Головуючий по 1 інстанції Щербина С.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

19 липня 2017р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючий - Колосовський С.Ю.,

судді: Ямкова О.О., Локтіонова О.В.,

секретар судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2016р.

за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину,

встановила:

У вересні 2015р. ОСОБА_3 предявила позов до ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину.

Позивач зазначала, що 18 травня 2006р. уклала з банком кредитний договір, за яким отримала 24000 дол. США на споживчі цілі на 240 місяців.

Оскільки перед укладенням кредитного договору банк не надав їй необхідні відомості, що суперечить ч.2 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів», а також, що п.п.3.7, 3.8., 5.5., 6.2., 9.1. кредитного договору свідчать про нечесну підприємницьку практику, позивач просив визнати цей договір на підставі ч.6 ст.19 Закону «Про захист прав споживачів», ч.2 ст.215 ЦК нікчемним та застосувати наслідки нікчемності договору зобовязавши її повернути банку тільки суму кредиту.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2016р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просила його скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що підстав, передбачених ч.2 ст.215 ЦК для визнання нікчемним кредитного договору і відповідно застосування наслідків нікчемності договору (ч.1 ст.216 ЦК) не вбачається.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК).

Виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, розмір якої визначається сторонами правочину (ст.ст.546,549,551 ЦК).

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (ч.2 ст.1050 ЦК).

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку (ч.2 ст.10561 ЦК, яка діє з 09 січня 2009р.)

Частиною 1 статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачено, що субєкти господарювання надають фінансові послуги лише на умовах договорів зміст яких повинен відповідати вимоги як цього Закону, так і іншим нормативним актам.

За ч.1 ст.11 Закону "Про захист прав споживачів" між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст.11 вказаного Закону врегульовуються питання відносно відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як клієнту на його вимогу.

Статтею 627 ЦК передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 18 травня 2006р. між ОСОБА_3 та ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 24000 дол. США з погашенням кредиту щомісячними ануїтентними платежами протягом 240 місяців згідно графіка по 18 травня 2016р. під 12% річних. Обовязковою умовою надання кредиту є страхування життя позичальника та/або від нещасного випадку в страховій компанії за попереднім узгодженням з кредитором (п.3.7., 3.8.) Позичальник взяв на себе зобовязання достроково здійснити повернення кредиту у разі невиконання або неналежного виконання цього договору та забезпечувальних договорів, відмови від зміни умов договору при нецільовому використанні коштів і зміни кредитної політики органами влади (п.п.5.5). У разі зміни кредитної політики органами влади кредитор вправі змінити відсоткову ставку за користування кредитом, а в разі відмови позичальника останній зобовязався повернути кредитні кошти протягом 30 днів (п.п.6.2.). За порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом позичальник сплачує пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день (п.п.9.1.).

Підпис позивача на договорі свідчить про її згоду на укладення кредитного договору саме на тих умовах, які зазначені в договорі. Позивач при підписанні спірного кредитного договору погодилась з його умовами, не заперечувала проти надання кредиту, форми кредитування, сплати процентів та інших платежів.

При цьому до підписання кредитного договору його сторони узгодили і підписали графік погашення кредиту в якому міститься детальна інформація про визначену суму та строки повернення кредиту.

За правилами ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У той самий час ст.18 вказаного Закону містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.5, 6 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Тобто, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте, як судом першої інстанції, так і колегією суддів, не встановлено таких ознак у спірному договорі, а тому відсутні підстави для кваліфікації його умов несправедливими та визнання нікчемним договору в цілому.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті позовних вимог є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Проте суд помилково поклав на позивача, який є споживачем послуг, обовязок по сплаті судового збору, що суперечить правовій позиції висловленій Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 07 червня 2017р. при розгляді даної справи (а.с.110).

За таких обставин рішення суду в частині розподілу судових витрат в силу п.4 ч.1 ст.309 ЦПК підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.303,307-309,316 ЦПК, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2016р. в частині розподілу судових витрат скасувати.

Виключити з рішення суду висновок про стягнення з ОСОБА_3 551 грн. 20 коп. судового збору в дохід держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: