АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/7410/15-ц
Провадження № 22-ц/792/376/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів П'єнти І.В., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.

за участю представника апелянта ОСОБА_1, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини квартири.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій крім нього зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_2 та сини ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які в квартирі не проживають. Псилаючись на те, що відповідачі не користується житлом без поважних причин більше одного року, їх особисті речі в будинку відсутні, вони не приймають участі в утриманні квартири, витрат по оплаті комунальних послуг не несуть, тому ОСОБА_4 просив визнати їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням вквартирі АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 21 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування АДРЕСА_2. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 13 травня 2016 заочне рішення року Хмельницького міськрайонного суду від 21 травня 2015 року скасовано.

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 із зустрічним позовом, в якому зазначала, що рішенням виконкому міської ради народних депутатів від 29.12.1978 року її чоловіку ОСОБА_4 на сім'ю з трьох чоловік було надано ордер на зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_3. Вказуючи на те, що вартість спірної квартири була сплачена ними за

_________________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції - Палінчак О.М. Справа № 22ц/792/376/17

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія № 43,46

рахунок спільних коштів подружжя 18.01.1992 року, тому спірна квартира є їх спільною сумісною власністю і ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 10 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування квартирою залишено без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року вирішено питання про судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задоволити його позов, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Апелянт вазує, що розглядаючи спір, суд помилково керувався довідкою ТОВ «ЖЕО» № 86 від 11.04.2016 року, що містить суперечливі дані щодо конкретної дати і сум платежів та не містить доказів і посилань на документи, на підставі яких вона видана. В той же час судом безпідставно не взято до уваги надані апелянтом докази, а саме: довідку ЗАТ «ЖЕО» № 293 від 02.11.2006 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг про реєстрацію права власності, з яких вбачається, що право власності на спірну квартиру виникло у позивача лише в 2006 році, в той час як шлюб між сторонами розірвано у 1993 році, а тому спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності.

Представник апелянта апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала і просить її відхилити.

ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом правильно встановлені обставини справи, визначено характер спірних правовідносин та застосовано норми матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, обґрунтовано виходив із того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними. Враховуючи те, що спірна квартира була виплачена подружжям під час перебування у шлюбі за спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю, з цих підстав суд обґрунтовано визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини спірної квартири та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим правильно відмовив в позові ОСОБА_4

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Статтею 16 Закону України «Про власність», що був чинний до 27.04.2007 року встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до роз»яснень, що викладені в п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 10.02.1973 року по 14.09.1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с. 42 - 43).

Відповідно до довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне обєднання» від 11.04.2016 року року № 86 членом кооперативу № 37 АДРЕСА_5 є ОСОБА_4, квартира виплачена повністю і остання оплата здійснена 18 січня 1992 року. (а.с.38).

Ордер № 1584 серії К від 29.12.1978 року виданий на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів ОСОБА_4 на право на зайняття 2-х кімнат, загальною площею 29,06 кв.м. квартири АДРЕСА_6 на сім»ю в складі 3 - х чоловік : дружини ОСОБА_2, сина ОСОБА_5 (а.с.36).

Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру від 18.11.2006 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства, квартира АДРЕСА_7, належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. (а.с.6).

Відповідно до довідки про склад сім'ї № 623 від квітня 2015 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований позивач ОСОБА_4 з 30.12.1988 року, його колишня дружина ОСОБА_2 з 26.05.1983 року, сини ОСОБА_5 з 02.07.1990 року та ОСОБА_6 з 26.05.1983 року. (а.с.9).

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що довідка ЖЕО №86 від 11.04.2016 року не є належним доказом у справі, тому вона не повинна враховуватись судом, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд детально описав зазначені докази та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, як то вимагають положення ст. 212 ЦПК України. І ці доводи апеляції зводяться до незгоди з оцінкою доказу судом першої інстанції.

Твердження апелянта про те, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки право власності на неї у ОСОБА_4 виникло лише в 2006 році є необґрунтованими, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 17 Закону України "Про власність", що був чинний до 2007 року, у члена ЖБК виникає право власності на надану йому у користування квартиру при повному внесенні пайового внеску за неї. Тому в разі, коли право на пай, в зв'язку з повною виплатою якого виникло право власності на квартиру в будинку ЖБК, належало й іншим особам (другому з подружжя), останні з цих підстав набувають право власності на квартиру пропорційно їх частці паю в загальній сумі внесеного за квартиру пайового внеску.

Вірно встановивши, що пайові внески за спірну квартиру виплачені повністю і остання оплата здійснена 18 січня 1992 року під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і лише 18 листопада 2006 року ОСОБА_4 оформив право власності на квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що за змістом законодавства, яке було чинним на час виникнення права власності на квартиру у житлово-будівельному кооперативі, спільна сумісна власність членів сім'ї члена ЖБК презумується з моменту початку спільного проживання та початку виплати пайових внесків та існує до того часу, коли між членом житлово-будівельного кооперативу та членами його сім'ї існує спільна сумісна праця, тобто вони проживають однією сім'єю та ведуть спільне господарство з правами та обов'язками, передбаченими ст. 64 ЖК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не дано оцінку доказам щодо факту не проживання більше одного року в спірній квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки судом першої інстанції дано оцінку акту від 10.04.2015 року, хоча в мотивувальній частині рішення не наведено мотивів відхилення цього доказу, однак це не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.І.Талалай

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк