АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 755/13477/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1341/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

11 травня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів -Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визначення порядку користування кватирою, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у вересні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визначення порядку користування кватирою, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що сторонам належить на праві власності в рівних частинах квартира АДРЕСА_1.

Зазначили, що за останні роки між сторонами склався певний порядок користування квартирою, ОСОБА_3 займає житлову кімнату площею 10,4 кв.м, позивач ОСОБА_6 тимчасово проживає у свого чоловіка, а відповідач займає кімнату площею 16,9 кв. м, яка має вихід на лоджію.

Також зазначили, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано, після припинення шлюбу між сторонами постійно виникають конфлікти на побутовому підґрунті, мали місце випадки застосування з боку відповідача по відношенню до ОСОБА_3 фізичного насильства, що стало підставою для неодноразового виклику працівників поліції.

У зв'язку із викладеним, просили суд виділити у володіння та користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ізольовану житлову кімнату площею 16,9 кв. м з лоджією площею 3,4 кв.м, а у володіння та користування ОСОБА_5 ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв.м, інші житлові приміщення - коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору, залишити у спільному користуванні. Усунути перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користуванні ізольованою житловою кімнатою площею 16,9 кв. м з лоджією площею 3,4 кв.м шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та вселення його в ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв. м».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 набули права власності, в рівних частках, на квартиру АДРЕСА_1, яка приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16 березня 2005 року, видане згідно розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №65-363 від 16 березня 2005 року.

Відповідно до даних технічного паспорту - квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 27,3 кв.м, у тому числі: 1-а кімната -16,9 кв.м, 2-а кімната - 10,6 кв.м, та місць загального користування: кухня площею 5,8 кв.м, ванна кімната площею 2,1 кв.м, вбиральня площею 1,1 кв.м, коридор площею 5,7 кв.м, коморою площею 1,1 кв.м, лоджія площею 3,4 кв.м, загальна площа квартири складає 46,5 кв.м.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Виходячи з положень ч.1 ст. 321 ЦК України , право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

За нормою частини першої ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що площа кімнати з лоджією, яку позивачі просять виділити у спільне користування, не відповідає належній їм частці у праві спільної часткової власності, крім того, позивачі не є членами однієї родини, та таким розподілом порушуються їхні права.

Проте погодитися з таким висновком суду повною мірою неможна.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16 березня 2015 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в рівних долях ( а.с. 42).

ОСОБА_5 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 1980 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року шлюб між ними розірвано.

Згідно довідки форми № 3, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані і проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ( а.с. 7).

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пленум Верховного Суду України в п. 14 Постанови № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що в разі неможливості поділу в натурі квартири, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до даних технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2, загальна площа квартири становить 46,5 кв.м., жила площа - 27,3 кв.м. Квартира складається з двох ізольованих жилих кімнат площею 10,4 кв.м, та площею 16,9 кв.м. Виходячи із розміру жилої площі, на кожного із співвласників припадає 9,1 кв.м. жилої площі квартири.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про виділення позивачам в користування окремої кімнати, площею 16,9 кв.м., а відповідачу - кімнату, площею 10,4 кв., позивачі посилалися на те, що між ними з одного боку та ОСОБА_5 - з іншого боку склались неприязні стосунки, між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 - колишнім чоловіком постійно виникають конфлікти, а ОСОБА_4 - їхня донька - була вимушена залишити спірну житлову площу, оскільки відповідач зайняв кімнату площею 16,9 кв.м, чим порушуються її житлові права та права власника житла.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що при виділенні у користування позивачам кімнати площею 16,9 кв.м будуть порушені їхні житлові права, оскільки це не буде відповідати належним їм часткам у спільній власності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі N 6-1500цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані і підлягають задоволенню, а права сторін як співвласників квартири не будуть ущемлені.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про виділення кімнат у натурі, оскільки виділ частки в натурі у спільному майні (квартири) неможливий в силу неподільності речі.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення без задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення ОСОБА_5 з кімнати площею 16,9 кв.м у кімнату площею 10,4 кв.м, оскільки такі вимоги є передчасними.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасувати оскаржуване рішення суду в частині позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково - встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ізольовану житлову кімнату площею 16,9 кв. м з лоджією, площею 3,4 кв.м, виділивши у користування ОСОБА_5 ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв.м, інші приміщення - коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору, залишити у спільному користуванні сторін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 листопада 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ізольовану житлову кімнату площею 16,9 кв. м з лоджією, площею 3,4 кв.м, виділивши у користування ОСОБА_5 ізольовану житлову кімнату площею 10,4 кв.м, інші приміщення - коридор, ванну кімнату, вбиральню, комору, залишити у спільному користуванні сторін.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді