Справа № 459/358/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1625/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2. - ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою, інфляційних втрат та процентів за повернення суми позики, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 травня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою, інфляційних втрат та процентів за неповернення суми позики - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 05.11.2013 р. у сумі 150000 (сто п'ятдесят тисяч ) грн., а також 21 570 (двадцять одну тисячу п'ятсот сімдесят) грн. 00 коп. - інфляційних втрат і 26301 (двадцять шість тисяч триста одну) грн.. 36 коп. процентів від простроченої суми. Всього разом 197871 (сто дев'яносто сім тисяч вісімсот сімдесят одну) грн. 36 коп. В решті позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1978 (одну тисячу дев'ятсот сімдесят вісім) грн. сплаченого судового збору.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2.

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що жодного договору позики не підписував та коштів у ОСОБА_4 не позичав. Вказує на те, що суд повинен був оглянути оригінал розписки та долучити її до матеріалів справи. Крім цього, справа розглянута у його відсутності, чим порушено ряд його процесуальних прав на норм процесуального закону.

В судове засідання сторони не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що такі повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що інтереси сторін у судовому засіданні захищали представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегії суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції задовольняючи позов частково, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 525, 526, 533 ч.1 ч.2, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, - виходив з того, що сторони 5.11.2013 р. уклали договір позики, згідно умов якого ОСОБА_4 позичив ОСОБА_2 гроші у сумі 150000 грн., що еквівалентно на момент передачі коштів 18750 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 5.11.2014 р. На підтвердження укладення договору позики відповідач написав ОСОБА_4 відповідну розписку. Після спливу визначеного у договорі позики строку ОСОБА_2 грошей не повернув. Позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у сумі 394831,01 грн., посилаючись на те, що у договорі позики сторонами було обумовлено еквівалент у іноземній валюті, а саме 18750 доларів США. З такою позицією позивача суд не погодився з огляду на таке. Як встановлено із договору позики грошей та наявної розписки від 5.11.2013 р. грошове зобов'язання між сторонами було визначене у національній валюті - гривні, а саме у позику відповідачу було надано 150000 грн. З врахуванням положень ст.1046 ЦК України, поверненню підлягає така ж сума грошей, а саме 150000 грн. Що стосується вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, індексу інфляції та відсотків річних суд прийшов до такого висновку. Законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п.2 укладеного між сторонами договору позики - така є безпроцентною. З огляду на це сторони договору обумовили про безоплатність надання грошей у позику. Тому вимоги про стягнення процентів за користування позикою до задоволення не підлягають. Окрім цього, позивач ставить вимоги про стягнення з ОСОБА_2. індексу інфляції. Розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення викладено так: Листопад 2014 р. - 150 000 грн. * 101,9 : 100 - 150 000 грн. = 2 850 грн., Грудень 2014 р. - 150 000 грн. * 103,0 : 100 - 150 000 грн. = 4 500 грн., Січень 2015 р. - 150 000 грн. * 103,1 : 100 - 150 000 грн. = 4 650 грн., Лютий 2015 р. - 150 000 грн. * 105,3 : 100 - 150 000 грн. = 7 950 грн., Березень 2015 р. - 150 000 грн. * 110,8 : 100 - 150 000 грн. = 16 200 грн.. Сума інфляційних втрат за весь час прострочення - 21 570 (двадцять одна тисяча п'ятсот сімдесят) грн. 00 коп. Вирішуючи вимоги про стягнення процентів за невиконання грошового зобов'язання суд прийшов до наступного. П.8 договору позики від 05.11.2013 р. сторонами визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 40% річних від простроченої суми. Проведений позивачем розрахунок здійснено невірно, оскільки для розрахунку він взяв суму інфляційних втрат, а не розмір простроченої суми боргу, який складає 150000 грн. Згідно копії договору позики та боргової розписки від 5.11.2013 р., кінцевий термін повернення до 5.11.2014 року. З огляду на це початок перебігу строку для нарахування процентів починається з 06.11.2014 р. і станом на день уточнення позивачем вимог становить 168 днів. Сума боргу становить 150000 грн. Сума процентів за прострочене грошове зобов'язання відповідно складає: 150000 грн. * [160 днів] : 365 дня * 40 : 100 = 26301,36 грн.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції 5.11.2013 року між сторонами було укладено договір позики, за яким позивач ОСОБА_4 позичив відповідачу ОСОБА_2 150000 грн., які останній прийняв у власність та зобов'язався повернути до 5.11.2014 року (п.п. 1,3 Договору позики від 5.11.2013 року укладеного між сторонами а.с. 4-5). Позика була визначена сторонами як безпроцентна, однак за неповернення вчасно суми позики позичальник (відповідач по справі) зобов'язався сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 40 відсотків річних від простроченої суми (п.п. 2,8 Договору позики).

Факт укладення договору сторонами у відповідності до вимог закону, передачу за таким коштів позивачем відповідачу та виникнення за таким прав та обов'язків у сторін по справі підтверджується копіями укладеного та підписаного сторонами договору позики та розписки про отримання грошей написаної відповідачем (а.с. 4-6). Оригінали вказаних документів були оглянуті судом апеляційної інстанції у судовому засіданні із засвідченням наявних у справі копій.

Вказаний договір, внаслідок укладення якого у сторін виникли зобов'язання відповідає вимогам закону щодо форми (ст. 1047 ЦК України). Додатково, у відповідності до змісту п.1 Договору, за яким факт одержання грошей в борг повинно підтверджуватись розпискою, відповідачем позивачу надано розписку про отримання коштів за договором позики.

Окрім наведеного, додатково, той факт, що сторони у даній справі знайомі між собою та саме між ними було укладено договір позики та такий є дійсним та чинним підтверджується і такими фактами, що визнані і представниками сторін.

Так, по-перше, договір позики укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. не вперше та між сторонами і до цього мали місце договірні стосунки, зокрема, і договори позики, за якими як визнали представники сторін зобов'язання відповідачем як позичальником перед позивачем як позикодавцем були виконані. Окрім цього, у позивача наявна копія документа, що посвідчує особу відповідача, а саме його тимчасова посвідка на постійне проживання в Україні (а.с. 138), що вказана як ідентифікуючий особу відповідача документ у договорі позики та у розписці (а.с. 4-6). Окрім наведеного та головне договір позики не визнаний недійсним, нікчемним, неукладеним, тощо та більше того як визнав і представник відповідача навіть не оспорювався відповідачем у жоден спосіб як з часу укладення договору, так і з часу відколи відповідач ознайомився з оскаржуваним рішенням (8.11.2016 року).

Зважаючи на наведене, а, також, вимоги ст.ст. 525, 526, 530, 625, 1046-1051 ЦК України, судом зроблено вірний висновок про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми неповернутого боргу за договором позики у розмірі 150000 грн., а також коштів за порушення виконання грошового зобов'язання відповідно до п.8 договору та ст. 625 ЦК України.

Що стосується розрахунку заборгованості коштів за порушення виконання грошового зобов'язання, то такий, відповідно до вимог закону, виглядатиме так:

місяці Індекс інфляції, %
листопад 2014101,9 1,019
грудень 2014103 1,03
січень 2015103,1 1,031
лютий 2015105,3 1,053
березень 2015 110,8 1,108
1,26252
126,252
Інфляційні втрати39377,97

дні 40% річних
31.01.13-20.05.,44

Однак зважаючи на те, що судом першої інстанції стягнуто меншу суму, а позивачем рішення суду не оскаржувалось, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції не вправі змінювати рішення суду першої інстанції в даному випадку виходячи за межі доводів скарги з власної ініціативи.

Зважаючи на те, що судом правильно встановлено обставини, що мають значення для справи, правильно застосовано норми закону, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра