АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бітюкової І.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» просив визнати незаконним та скасувати наказ в.о. голови правління відповідача від 19.05.2015 №232-К про звільнення з роботи за п. 5 ст. 40 КЗпП України. Позивач просив поновити його на посаді начальника управління закупівель департаменту закупівель та зовнішньоекономічної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 137 013,80 грн. станом на 11.07.2016.

Справа № 761/18842/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1633/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.07.2016 позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ В.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 19.05.2015 № 232-к «Про звільнення ОСОБА_3». Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника управління закупівель департаменту закупівель та зовнішньоекономічної діяльності ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 19.05.2015. Стягнуто із ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 137 013,80 грн. (сума зазначена без утримання податку з доходів та інших обов'язкових платежів), з індексацією.У задоволенні позовних вимог в частині щодо скасування наказу відмовлено. Стягнуто із ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь держави судовий збір у розмірі 2 055,21 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що не доведено, що позивач в період з 24.04.2015 по 14.05.2015 з'являвся на роботі, виконував свої функціональні обов'язки. Зазначило, що підставою для звільнення позивача стали доповідна записка заступника голови правління, листки непрацездатності ОСОБА_3 та табелі обліку робочого часу за період січень 2015 року по травень 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк тимчасової непрацездатності позивача переривався з 24.04.2015 по 14.05.2015, а тому не можна вважати, що останній не з'являвся на роботу протягом більше чотирьох місяців підряд. Вимоги позову щодо скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягають, оскільки суд не вправі втручатися у господарську діяльність відповідача.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Наказу №358-К 21.05.2014 ОСОБА_3 було прийнято на посаду начальника управління закупівель та зовнішньоекономічної діяльності в ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (а. с. 6). 19.05.2015 ОСОБА_3звільнено, у зв'язку із нез'явленням на роботі більше чотирьох місяців поспіль внаслідок тимчасової непрацездатності (п. 5 ст. 40 КЗпП України) згідно Наказу № 232-К (а. с. 7). Підставами для звільнення зазначено: доповідна записка заступника голови правління Полежаєва Д.О. (а. с. 30); листки непрацездатності ОСОБА_3 (а. с. 32-39) та табелі обліку робочого часу за період січень 2015 року по травень 2015 року (а. с. 40-47). Позивач, вважаючи, що при його звільненні відповідач не врахував той факт, що строк його знаходження на лікарняному було перервано, звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Аналіз зазначеної норми права дає можливість дійти до висновку про те, що основною підставою для звільнення працівника за пунктом 5 статті 40 КЗпП України, при наявності у нього загального захворювання є його відсутність на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд. Крім того, така відсутність має бути пов'язана з тимчасовою втратою працівником працездатності, що підтверджена в установленому порядку листком непрацездатності чи довідкою медичної установи.Законодавець має право встановити триваліший строк збереження робочого місця. Звільнити працівника за зазначеною підставою можливо вже на наступний день після чотирьохмісячного строку. Будь-яких обмежень, за наявності загального захворювання у працівника, законодавець не зазначив.

Матеріали справи свідчать, що 19.05.2015 ОСОБА_3 було звільнено, у зв'язку із нез'явленням на роботі більше чотирьох місяців поспіль внаслідок тимчасової непрацездатності (п. 5 ст. 40 КЗпП України) згідно Наказу № 232-К (а. с. 7) за період з 12.01.2015 по 22.05.2015.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлено, що відповідно до табелів обліку робочого часу, наданих відповідачем, позивач ОСОБА_3 з 24.04.2015 по 14.05.2015 був відсутній на робочому місці за квітень - травень 2015 року, у зв'язку з хворобою (а. с. 46-47). Разом з тим, відповідач, як в суді першої, так і апеляційної інстанції не надав листок непрацездатності позивача за даний період.

За клопотанням відповідача суд апеляційної інстанції робив перерву в розгляді справи для надання останнім вищезгаданих документів, але цього зроблено не було.

Таким чином, ОСОБА_3, хоча у вказаний період і перебував неодноразово на лікуванні, але жодний із цих періодів не дорівнював чотирьом місяцям, а тому у роботодавця не було підстав для звільнення позивача за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

Відповідно до ст. 235 КЗпП в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу(ч. 2ст. 235 КЗпП).

Враховуючи викладене та наявність факту незаконного звільнення позивача, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо визнання незаконним наказ відповідача про звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу правильними.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду про порушення відповідачем під час звільнення позивача і самої процедури звільнення ОСОБА_3, яка була передбачена у вищезгаданому трудовому контракті.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував, що позивач в період з 24.04.2015 по 14.05.2015, не виконував своїх функціональних обов'язків, в зв'язку з чим не було правових підстав для його поновлення на роботі, висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки, відповідно до вимог діючого законодавства, єдиною підставою для звільнення працівника за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є його нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, але такого факту при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Зазначення в апеляційній скарзі про невідповідність доводів позивача щодо позовних вимог і обставин встановлених в рішенні суду про їх задоволення, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки як вже вище зазначалося при розгляді справ даної категорії судам необхідно встановити наявність самого факту нез'явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, а вказані обставини відповідачем недоведені, ані в суді першої та апеляційної інстанції.

Також не спростовують висновків суду першої інстанції і посилання в апеляційній скарзі на те, що при встановленні факту нез'явлення ОСОБА_3 на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення свідків та письмові докази, які були надані відповідачем, оскільки, відповідно до вимог діючого законодавства, єдиним документом, який свідчить про тимчасову непрацездатність працівника, є відповідний листок непрацездатності, в зв'язку з чим інші докази, які були надані відповідачем обґрунтовано були відхилені судом першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, та зробив по ним висновки, з якими погоджується і колегія суддів, а тому доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк