Справа № 653/3830/16-ц
Провадження № 2/653/119/17
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

24.04.2017

Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шарко Н.А.,

секретаря Тимашової Т.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

та його представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_4, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

встановив:

ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, у якій, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/50 часток житлового будинку літ А, жилою площею 65 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: тамбур «а-1», «а-2», сарай «Г2», сарай «Д», «Е», «Ж», «П», підвал «пд-1», вбиральня «О», частину споруд №1-2, що знаходяться за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, пров. Чапаєва, 18.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі, ними за спільні кошти було придбано житловий будинок, який розташований за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, пров. Чапаєва, 18. Однак, право власності на нерухоме майно було оформлено на дружину.

На разі шлюбні відносини сторони не підтримують, згоди щодо поділу майна не досягнуто. У зв"язку з тим, що між ОСОБА_1 та його колишньою дружиною виникають суперечки щодо будинку, просить визнати за ним право власності на 7/50 часток житлового будинку.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засіданні не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини неявки та свою правову позицію стосовно заявленого позову не повідомила. Тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 224 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 25 жовтня 1986р. між ОСОБА_1 та Кицак (за шлюбом ОСОБА_1) ОСОБА_5 було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Яркополенської сільської ради Джанкойського району Автономної Республіки Крим, актовий запис № 43, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого із подружжя за № 1 від 15 вересня 2016 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 1987р., посвідченого державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори Херсонської області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1387, ОСОБА_4 набула у власність 7/25 часток будинок №18 по пров. Чапаєва у м. Генічеську Херсонської області.

Викладене свідчить, що право власності на вказаний будинок набуте сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

На разі, сторони по справі шлюбні відносини не підтримують, згоди, щодо користуванням будинком між ними не досягнуто, у звязку чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані Цивільним кодексом УРСР 1963 року, Кодексом про шлюб та сім'ю України, які діяли на час виникнення правовідносин, а також Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою «Прикінцеві положення Сімейного кодексу України» цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-1662цс15 від 04 листопада 2015 року, за яким відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейного кодексу України, а тому при вирішенні справи судам необхідно застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім'ю, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 112 Цивільного кодексу УРСР 1963 р., норми якого діяли на час придбання спірного майна, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, норми якого діяли на час придбання спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічним чином спірні правовідносини регулюються чинним на час вирішення справи Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Так, згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексуУкраїни майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 71 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 вказаної статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 вказаної статті у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

З досліджених судом доказів, а також пояснень позивача та його представника вбачається, що 7/25 частин будинку №18 по провул. Чапаєва у м. Генічеську, було придбано спільно подружжям ОСОБА_4, проте реєстрація права власності на вказану частку будинку була здійснена на відповідача. Крім того, у судовому засіданні позивач та свідок ОСОБА_7 пояснили суду, що після придбання житла, позивач зробив в ньому перепланування, та добудови.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

У той же відповідач, жодних доказів того, що майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя не надала, бажання приймати участь у судовому засіданні не виявила.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що спільний будинок підлягає поділу між сторонами з визнанням за ОСОБА_1 права власності на 7/50 часток спірного будинку, залишивши його у спільній частковій власності сторін.

Що стосується позовних вимог про виділ у власність позивачу половини конкретних обєктів нерухомості, то суд зазначає наступне.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексуУкраїни як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Враховуючи те, що позивачем не надано належних доказів того, що частки співвласників виділені у натурі, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 212-215, 224-228 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/50 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих за адресою: Херсонська область, м. Генічеськ, провулок Чапаєва,18, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

У решті позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя ОСОБА_8