Справа №478/2586/16-ц 18.05.2017 18.05.2017 18.05.2017
Провадження №22-ц/784/799/17
Єдиний унікальний номер судової справи: 478/2586/16-ц Суддя першої інстанції Томашевський О.О.
Провадження № 22-ц/784/799/17 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія - 31
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, стягнення витрат на правову допомогу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

20 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з пізніше уточненим позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, та стягнення витрат на правову допомогу, понесених ним, як під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, так і даного позову в порядку цивільного судочинства.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 8 березня 2015 року на території садиби № 32 по вул. Черняхівського у с. Новолазарівці Казанківського району Миколаївської області під час святкування з односельчанами Міжнародного жіночого дня, між ним і відповідачем виник конфлікт, який переріс у бійку, під час якої відповідач заподіяв йому тілесні ушкодження середньої тяжкості. Через отримані ушкодження він тривалий час перебував на стаціонарному і амбулаторному лікуванні.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та фізичного болю йому була спричинена моральна шкода, повязана з його душевними стражданнями, та матеріальна шкода. Крім того ним були витрачені значні кошти на оплату послуг адвоката, як під час кримінального так і цивільного провадження.

Посилаючись на викладене, позивач у заяві від 16 січня 2017 року остаточно просив суд стягнути з відповідача 25 832 грн. на відшкодування матеріальних збитків, 100 000 грн. ? на компенсацію моральної шкоди та 19 700 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року та додатковим рішенням того ж суду від 10 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 8 457 грн. 12 коп. на відшкодування матеріальних збитків і 20 000 грн. для компенсації моральної шкоди. Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 443 грн. 60 коп. судового збору. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просив ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити позивачу у відшкодуванні матеріальної шкоди, а розмір компенсації моральної шкоди зменшити до 1000 грн. При цьому, в іншій частині він рішення не оскаржував і посилався на те, що докази, на яких ґрунтується висновок місцевого суду, були добуті з порушенням закону, а суд ще й не врахував поведінки позивача під час бійки та майновий стан відповідача.

У своїй апеляційній скарзі позивач, через свого представника, посилався на порушення місцевим судом норм процесуального права і просив основне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2017 року рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення 14 500 грн. витрат на правову допомогу під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, скасовано, а провадження по цивільній справі в цій частині закрито, оскільки такі вимоги не підлягають окремому розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягали вирішенню при розгляді вказаної кримінальної справи.

Тому колегія суддів, в силу зазначеного вище, перевіряє оскаржене рішення лише в частині відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат, понесених позивачем під час розгляду даної цивільної справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що обидві апеляції, в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу під час розгляду даної цивільної справи, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року, ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначено йому покарання у вигляді виправних робіт строком на один рік з відрахуванням в дохід держави 10% із суми заробітку, а також частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Однак, ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року вказаний вирок місцевого суду та названу ухвалу апеляційного суду, в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_3 про стягнення матеріальної і моральної шкоди та витрат на правову допомогу, скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Вказаним вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2015 року встановлено, що 8 березня 2015 року близько 18 години на території садиби № 32 по вул. Черняхівського в с Новолазарівці Казанківського району Миколаївської області під час святкування Міжнародного жіночого дня, що супроводжувалося вживанням спиртних напоїв, між присутніми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (брат позивача) виник конфлікт з приводу неповаги, виявленої останнім до власниці садиби. Намагаючись заспокоїти ОСОБА_5, у конфлікт втрутився ОСОБА_3 (позивач), що не сподобалося ОСОБА_2 (відповідач), який умисно наніс ОСОБА_3 удари деревяною палицею та ногами по голові потерпілого, чим заподіяв йому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

За висновками судово-медичної експертизи № 42 від 20 квітня 2015 року та додаткового висновку експерта № 11 від 24 листопада 2015 року (на підставі яких проведена кваліфікація вказаного злочину), в результаті указаних дій ОСОБА_2 ОСОБА_3 отримав, зокрема, забійну рану в потиличній області, вдавлений перелом зовнішньої кісткової пластини в потиличній області, забій головного мозку першого ступеня, синдром внутрішньочерепної гіпертензії та інші пошкодження тіла, у звязку з отриманням яких він тривалий час перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні.

Статтями 1166, 1167 ЦК України передбачено, що майнова і моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, фізичній або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, якщо вона не доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, цей вирок обовязковий для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2015 року, який набрав законної сили в не скасованій частині, встановлено, що відповідач своїми винними діями заподіяв позивачу тілесні ушкодження середньої тяжкості. Ці умисні дії знаходяться в прямому причинному зв'язку із заподіяною позивачу матеріальною та моральною шкодою.

Тому не викликають заперечень розсуди місцевого суду про необхідність покладення на відповідача обовязку по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, оскільки такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам матеріального права.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження розміру понесених ним витрат на лікування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що належними та допустимими доказами підтверджено заподіяння позивачу матеріальної шкоди у розмірі лише 8 457,12 грн. (саме така сума вбачається з наданих позивачем квитанцій від 21.03.2015 року на суму 271,00 грн.; від 11.03.2015 року на суму 241,27 грн.; від 13.03.2015 року на суму 232,01 грн.; від 24.04.2015 року на суму 373,35 грн.; від 20.03.2015 року на суму 692,27 грн.; від 09.04.2015 року на суму 82,50 грн.; від 28.03.2015 року на суму 466,20 грн.; від 25.03.2015 року на суму 409,35 грн.; від 31.03.2015 року на суму 175,00 грн.; від 09.09.2015 року на суму 69,57 грн.; від 11.04.2015 року на суму 204,40 грн.; від 10.03.2015 року на суму 400,00 грн. про проведення томографії; від 09.09.2015 року на суму 1500,00 грн. про проведення томографії; від 09.09.2015 року на суму 650,00 грн. про проведення МРТ; від 15.06.2015 року на суму 40,00 грн. про проведення ЕХО-ЕЕГ; від 18.03.2015 року на суму 550,00 грн., товарного чеку від 07.04.2015 року на суму 272,00 грн.; видаткової накладної від 21.05.2015 року на суму 1828,20 грн.).

У звязку з чим, вказані вимоги задоволено лише частково і доводами апеляції позивача такі висновки не спростовані.

Також обґрунтовано місцевий суд відмовив в задоволенні вимог про стягнення витрат на придбання пального, оскільки з наданих позивачем квитанцій не вбачається, що пальне закуповувалось саме позивачем та з якою метою, і неможливо встановити відповідність кількості придбаного пального витраченому кілометражу від місця проживання позивача до місця призначення (органу досудового слідства, лікарні, суду тощо).

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із розміром компенсації моральної шкоди, яку визначив місцевий суд.

Так, у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року ,,Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами) розяснено, що розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості та характеру й обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок злочинних дій відповідача, а також враховуючи майновий і сімейний стан відповідача (чого не зробив місцевий суд) колегія суддів дійшла висновку, що достатньою компенсацію заподіяної позивачу моральної шкоди буде 15 000 грн. В звязку з чим, оскаржене рішення в цій частині підлягає зміні для зменшення розміру такого стягнення.

У звязку з викладеним, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про необхідність компенсації моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими.

Що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу під час розгляду даної цивільної справи, то суд виходить з наступного.

28 грудня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали письмовий договір, за яким останній зобовязався надати правову допомогу для захисту інтересів позивача у даній цивільній справі. За це ОСОБА_3 сплатив адвокату 5200 грн. за квитанціями від 28 грудня 2016 року та від 14 лютого 2017 року (а.с. 33, 34).

З журналів судових засідань по даній цивільній справі видно, що адвокат ОСОБА_4 приймав участь лише у двох судових засіданнях суду першої інстанції: 28 грудня 2016 року протягом 27 хвилин і 14 лютого 2017 року протягом 2 годин 56 хвилин.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року (із наступними змінами), розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб (до 1 січня 2017 року - 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Також у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріалами цивільної справи та журналами судових засідань підтверджено, що адвокат ОСОБА_4 надавав позивачу правову допомогу шляхом складання первісного і уточненого позову та приймаючи участь у судових засіданнях.

У судових засіданнях адвокат приймав участь протягом 3 годин 23 хвилин, тому гранична компенсація за це може становити 2165 грн. 18 коп.

Однак, вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, місцевий суд не врахував зазначені обставини справи і неправильно витлумачив указані норми матеріального права, внаслідок чого помилково відмовив у задоволенні цих вимог.

Усі позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено лише частково. Тому і його вимога про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу підлягає задоволенню теж частково у розмірі 2500 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивач не поніс матеріальних збитків і витрат на правову допомогу, є необґрунтованими, оскільки спростовані вказаними обставинами справи, які підтверджені відповідними доказами.

За таких обставин, відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржене рішення: в частині відшкодування матеріальної шкоди і стягнення судового збору є законним і обґрунтованим, а тому не може бути скасоване; в частині відшкодування моральної шкоди необхідно змінити, зменшивши розмір такого стягнення; в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення таких вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення таких вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року, в частині відшкодування моральної шкоди змінити, зменшивши розмір такого стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з 20 000 грн. до 15 000 грн.

В іншій частині вказане рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.І. Козаченко

Судді: Л.М. Прокопчук

ОСОБА_7