15.05.2017 643/1895/16-ц;
2/643/302/17

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2017 року м. Харків
Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Сугачової О.О.,
за участю секретаря Абсалямової А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -
в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з первісним позовом до відповідача, яким просить розподілити між сторонами сумісно набуте майно, визнавши за ОСОБА_1 право власності на ? частину двокімнатної квартири, загальної площею 58,1кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи доводи позову позивач зазначає, що з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 2010. За період шлюбу подружжям придбано спільне майно у вигляді квартири АДРЕСА_2 . Відповідач заважає вільно розпоряджатися квартирою та тривалий час сторони не можуть дійти згоди щодо використання майна. Вважає майно спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу звернулася із зустрічним позовом до відповідача ОСОБА_1 , яким просить визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
В судове засідання позивач, його представник не з`явились, надавши заяву від останнього про розгляд справи за їх відсутністю.
Представник відповідача в судовому засіданні з вимогами первісного позову повністю не погодився, підтримавши викладені вище обставини зустрічного позову, який просить задовольнити.
Вивчивши доводи сторін, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги первісного позову такими, що задоволенню не підлягають, вимоги зустрічного позову такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного.
Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.2003 по 14.09.2010.
ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , яку придбала за договором купівлі-продажу від 02.04.2007.
Такі обставини підтверджено копіями свідоцтва про одруження, рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.09.2010, договору купівлі-продажу від 02.04.2007, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.3,84,85,91,94-96).
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Встановлено, що спірна квартира придбана у період шлюбу.
Пунктом 3 ч. 1ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У Постанові Верховного Суду України 25.11.2015 (справа № 6-2333цс15), викладена правова позиція, відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: - час набуття такого майна; - кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); - мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Поясненнями свідків в судовому засіданні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 щодо надання у борг ОСОБА_2 грошових коштів на придбання останньою спірної квартири через продажу частини домоволодіння, підтверджено доводи позивача ОСОБА_2 щодо купівлі квартири за власні кошти.
Такі обставини також знайшли підтвердження із наданої копій договору купівлі-продажу від 04.09.2004 (а.с.97).
Далі, із копій податкових декларацій, квитанцій про сплату єдиного соціального внеску, із відомостей, що містяться у трудовій книжці ОСОБА_2 вбачається, що на час придбання спірного майна остання отримувала доходи як офіційно працевлаштована особа (а.с.99-118,129-134).
Верховний Суд України в своїй постанові № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" в п. 30 пояснив при вирішенні спору про поділ майна, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.
Отже, аналізуючи вищевикладене суд надійшов до висновку, що хоча сторонами і придбане спірну квартиру у період шлюбу, однак у відповідності до наданих доказів з боку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 доведено придбання спірної квартири за особисті кошти, тому таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а атому є підстави для визнання спірної квартири особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого вона придбана, тобто ОСОБА_2 .
З боку позивача за первісним позовом не надано доказів у підтвердження своїх доводів та вимог щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.
Надання з боку ОСОБА_1 таких доказів в обґрунтування вимог позову, як копій договору купівлі - продажу від 02.04.2007, експлікації до плану будинку, довідки ОСББ «Московський» про реєстрацію осіб у житловому приміщенні, повідомлень Московського РВ ХМУ ГУ УМВС України у Харківській області та довідки військової частини, не є належними та переконливими доказами, якими ОСОБА_1 обґрунтовує заявлені вимоги, а лише підвереджують факт придбання квартири у 2007, що не спростовує висновків суду.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Далі, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно із ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
З боку ОСОБА_2 заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог первісного позову ОСОБА_1 , оскільки останній звернувся до суду з пропуском позовної давності, який сплив у 2015.
Так встановлено, що непорозуміння щодо розпорядженням, користуванням спірною квартирою, отримання правовстановлюючих документів на квартиру тощо, виникло у сторін протягом 2012 року.
Такі обставини вбачаються із копій договору про надання послуг від 29.10.2012, відповіді МВС України, наявності кримінального провадження, процесуальних документів (а.с. 141-162) і свідчать, що позивач ОСОБА_1 довідався про бажання відповідача розпорядитися своїм майном у 2012, не скористався своїм правом звернення до суду у встановлені законом строки позовної давності за захистом своїх прав та інтересів.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Таким чином, вищевикладене дає підстави для відмові у задоволення позовних вимог первісного позивача ОСОБА_1 .
Далі, відповідно до положень ст.. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги.
Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 заявлено вимогу щодо стягнення на свою користь з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 5500грн.
Оскільки такі вимоги належним чином підтверджено копіями договору про надання юридичних послуг від 03.09.2016, додаткової угоди до договору від 03.09.2016, актом прийому-передачі послуг по наданню правової допомоги від 31.10.2016, наказу № 13-ц про встановлення вартості правової допомоги від 01.09.2016, розрахунку вартості послуг із надання правової допомоги від 31.10.2016, довідки про виконану роботу по наданню правової допомоги від 31.10.2016, товарних чеків про сплату послуг на суму 5500грн. (а.с.119-126), тому у суду є правові підстави для задоволення вимог зустрічного позову і в цієї частині.
Ухвалою суду від 24.02.2016 відстрочено первісному позивачу сплату судового збору, який до ухвалення судового рішення останнім не сплачено, тому у відповідності до правил ст.ст. 82, 88 ЦПК України суд стягує з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у відповідності до оцінки вартості майна і вимог його позову.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 82, 84, 88, 174, 208, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70, 72 Сімейного Кодексу України, суд, -
в и р і ш и в:
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот)грн.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі протягом десяти днів з дня оголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя