Справа № 136/1942/16-ц Провадження № 22-ц/772/918/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Копаничук С.Г., Марчук В.С., секретар Агеєва Г.В., за участі представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сільськогосподарське підприємство «Турбівське» про визнання недійсним договору оренди землі, -

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір оренди землі №177/4 від 04.05.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «СП «Турбівське», що зареєстрований в Реєстраційній службі Липовецького районного управління юстиції Вінницької області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 24985428 від 02.10.2015 року.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №782069, є власником земельної ділянки, площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:000:0181.

04 травня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «СП «Турбівське» укладено договір оренди землі № 117/4.

Згідно умов укладеного договору, ОСОБА_3 передала вищевказану земельну ділянку в оренду ПАТ «СП «Турбівське» строком на 5 років.

Пізніше позивачем було виявлено, що у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень зазначено строк дії договору на 7 років, з правом пролонгації, тобто відповідачем самовільно збільшено строк дії договору оренди землі.

Також відповідачем було порушено умову про цільове призначення земельної ділянки, оскільки у в акті на прав о власності вказано цільове призначення «для ведення особистого сільськогосподарського виробництва», у договорі оренди вказано, що земельна ділянка береться в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тобто земельна ділянка будже використовуватись не за цільовим призначенням.

Крім того, у договорі невірно вказано дату видачі державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позивач вважає, що зареєструвавши договір на строк та цільове призначення земельної ділянки, яке з позивачем не обговорювалось відповідач порушив право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою позивача. Крім того, відповідач ввів в оману позивача стосовно істотних умов договору, тому ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом для захисту своїх прав.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 8 Договору оренди землі № 117/4, який укладено 04.05.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «СП «Турбівське» в частині дії договору строком на 7 років. У задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням всіх обставин справи, суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, зокрема, суд не врахував положення ЦК України про те, що навмисне ведення в оману щодо істотних умов договору несе за собою визнання договору недійсним. Решта доводів апеляційної скарги аналогічні мотивам позову.

Колегія суддів дослідивши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 782069, виданого Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області 10.09.2009 року, є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0000 га, кадастровий номер :02:000:0181, яка розташована на території Турбівської селищної ради Липовецького району Вінницької області.

04.05.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «СП «Турбівське» було укладено Договір оренди землі № 117.

Згідно з умовами договору в оренду передано вищевказану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років.

02.10.2015 року ПАТ «СП «Турбівське» зареєструвало в Державному реєстрі речових прав право оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 7 років, що підтверджується даними, які вказані у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 44990283 (а. с. 11) та матеріалами реєстраційної справи.

В пункті 8 Договору, примірник якого міститься в реєстраційній справі, вказано строк дії договору 7 років (а. с. 88).

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дійсним волевиявленням сторін було укладення договору строком на 5 років, а тому вказаний пункт договору в частині дії договору протягом семи років слід визнати недійсним. В решті мотиви позову не доводять порушення прав позивача при укладенні договору, а тому підстав для визнання недійсним всього договору немає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки зроблені вони на підставі повноти дослідження всіх обставин справи та правильного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Частиною 1 статті 638 ЦК України закріплено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення договорів оренди землі) істотними умовами договору оренди землі є, об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Як встановлено судами, в примірнику договору, наданому позивачем, в спірному договорі оренди № 117/4 від 04.05.2014 року в пункті 8 договору цифрою та прописом вказано строк дії договору - пять років. В подальшому, з невстановлених судом причин та обставин, при яких це відбулось, цифра «5» перекреслена та дописано в цьому пункті договору цифру «7». (а.с.9).

Позивач стверджує, що це виправлення було вчинене після укладення договору оренди в письмовій формі, та було нею виявлено після державної реєстрації спірного договору.

Під час розгляду справи, представником відповідача, було надано свій екземпляр спірного договору, в якому без будь-яких виправлень в пункті 8 договору вказано строк дії договору (цифрою та прописом) пять років (а.с.34).

Представник відповідача під час розгляду справи неодноразово наголошував, що не заперечують ту обставину, що при укладанні спірного договору оренди сторони домовились про пятирічний строк дії договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Однак, встановлено, що у реєстраційній справі по даній спірній земельній ділянці, існує третій екземпляр договору (а.с. 88), у пункті 8 якого, вказується строк дії договором (цифрою і прописом) сім років.

Судами не встановлено за яких обставин в реєстраційній справі в наявності екземпляр спірного договору з вказаними розбіжностями.

Відповідно до ст.. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Намірів у позивача (орендодавця), на укладення договору оренди строком на сім років, не було, що підтверджує сам орендар (відповідач), отже, саме в частині дії договору строком на сім років, спірний договір в силу ст. 215 ЦК України, слід визнати недійсним, що і було ухвалено судом першої інстанції.

Позивач, стверджуючи, що його при укладанні договору відповідач ввів в оману, не надав суду доказів того, що останній навмисно вчинив дії, які б стверджували про обман в момент укладання. Наявність умислу в діях особи є обовязковою ознакою, яка б давала підстави для визнання договору недійсним. (ст.. 230 ЦК України). Крім того, іншою основною ознакою для визнання договору недійсним з підстав введення в оману, є введення сторону договору в оману щодо обставин, які мають істотне значення (в розумінні ч. 2 ст. 229 ЦК України).

В ч. 2 ст. 229 ЦК України, вказується, що істотне значення щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, вищевказані обставини не мають істотного значення, оскільки не впливають на природу укладеного договору, і можуть бути виправлені як сторонами, так і судом.

Отже суд, першої інстанції, зробив правильний висновок про відсутність у сторін спірного договору волевиявлення щодо укладання договору оренди строком на сім років.

Твердження позивача, про зміну цільового призначення земельної ділянки при укладанні спірного договору (що є прямою забороною нормами закону), як ще однієї підставою для визнання договору недійсним є помилковим, так як відповідно до ст. 33 Земельного Кодексу України, земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

В даному випадку порушень закону не було.

Разом з тим, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Такі висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду України, висловленій у постанові від 21.09.2016 року по справі № 6-1512цс16.

Позивач не довів суду той факт, що встановлені вищевказані обставини порушують його права, як орендодавця, оскільки самі умови договору виконувались сторонами, і це не заперечувалось сторонами, а тому підстав для визнання всього договору недійсним не має.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норму матеріального права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: