Єдиний унікальний номер 725/845/17
Номер провадження 2/725/177/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого судді: Войтуна О.Б.,

при секретарі: Балинській Н.В.

за участю:

представників позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_3 про визнання кредитного договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_3 про визнання кредитного договору частково недійсним.

У позові посилалася на те, що 01 листопада 2005 року між відповідачами було укладено кредитний договір №ZZZ437500. За умовами якого, ПАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_3 споживчий кредит в іноземній валюті в розмірі 27 800 доларів США року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% річних, строком до 31 жовтня 2025 року. Вказаний кредит був отриманий ОСОБА_3 на споживчі цілі, а саме з метою проведення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Цього ж дня, у якості забезпечення повернення кредиту між нею та Банком було укладено договір поруки №ZZZ437500. За умовами цього договору вона поручилась перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору №ZZZ437500.

Вважає вказаний кредитний договір є недійсними, оскільки Банк в супереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», встановив у договорі додаткову плату за користування кредитом у вигляді сплати щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами плати за управління кредитом в розмірі 0,30 % від фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Вказане, на її думку, містить несправедливі умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, а також не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

У звязку із вище вказаним, просив визнати недійсним кредитний договір №ZZZ437500 від 01.11.2005 року в частині нарахування плати за управління кредитом. Також стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 позов підтримала та підтвердили викладені у ньому обставини. Просила задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «Надра» в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся судом про місце та час слухання справи. Надав через канцелярію суду заперечення та заяву про те, що позовні вимоги є безпідставними, у звязку із чим задоволенню не підлягають. Крім того, розгляд справи просив провести у його відсутність.

Розгляд справи відбувався також й у відсутність позивачки ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_3, які незважаючи на те, що неодноразово повідомлялися судом про місце час слухання справи, до суду не зявилися. Відповідач про причину своєї неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 не обґрунтований та задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав:

Згідно ч.ч.1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 01.11.2005 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZZZ437500 (а.с.6-7).

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 виникли кредитно-договірні відносини.

У відповідності до п. 1.1, п. 1.3.1, п. 3.3.4 вказаного кредитного договору, банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 27800 доларів США для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, строком до 31.10.2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних.

Згідно вимог п.п.1.3.2 Договору плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,30% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру процентів, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п.1.1 цього Договору, палата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно приписів пункту 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Виходячи з п. п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно з статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленихКонституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Укладений між позичальником та боржником договір за своєю формою і змістом відповідає вимогам діючого цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як зазначено в ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Вбачається, що позичальник, шляхом підписанням кредитного договору, погодився з його умовою п.п.1.3.2 сплачувати щомісячно плату за управлінням (користуванням) кредитом протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,30% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом.

Таким чином, позичальник ОСОБА_3, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, погодився з умовами договору, підписав договір та виконував його умови.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним, оскільки всі умови кредитного договору були узгоджені позичальником та боржником добровільно, останній підписав договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення належного виконання боржником вище вказаного договору, 01.11.2005 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилась перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань, що витікають з кредитного договору №ZZZ437500 (а.с.8).

За змістом п. 1.2 вказаного договору поруки, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає повне і безумовне право кредитора вимагати виконання зобовязань як від позичальника так і від поручителя разом, так і від кожного окремо.

Як вбачається із п.п.1.5 договору поручитель ОСОБА_4 підтвердила, що вона ознайомлена та погоджується з умовами Кредитного договору.

Отже, аналізуючи вказане, суд приходить до переконливого висновку з приводу того, що позивачка була ознайомлена з умовами кредитного договору, укладеного між відповідачами, та всією необхідною інформацією про порядок його отримання, використання та обслуговування та на момент укладання договору була згідна з всіма його умовами, про що свідчить її підпис у договорі поруки.

Крім того, суд вважає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду із відповідним позовом, виходячи з наступного:

Так, статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 цього ж Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було встановлено судом, позивачка 01 листопада 2005 року під час укладання договору поруки, була в повному обсязі ознайомлена з умовами кредитного договору, за яким вона у разі невиконання позичальником будь-якої частини зобовязань, зобовязалася відповідати всім належним її на праві власності майном та грошовими коштами.

Отже, на думку суду, позовна давність за вимогами позивача про визнання кредитного договору частково недійсним почала свій відлік з 01 листопада 2005 року, тобто з того часу відколи ОСОБА_2 довідалася про порушеного, на її думку, права.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За таких обставин, враховуючи те, що позивачка була ознайомлена з умовами кредитного договору та згідна з всіма його умовами, а також те, що позивачем пропущено встановлений законом трьохрічний строк для звернення до суду з вказаним позовом, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, відсутні підстави й для задоволення позову в частині стягнення судових витрат за подання позовної заяви до суду.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.11,15-16,215,217,218,256-257,261,509-510,526 ЦК України, ст.ст.3-5,57-60,64,88,130,197,208-209,212-215,218,223,294-295 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_3 відмовити .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. А у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. Б. Войтун