АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 628/1763/16-ц Головуючий суддя І інстанції Цендра Н. В.
Провадження № 22-ц/790/1320/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: договірні правовідносини
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубний Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретарів: Огар І.В., Пашнєвої Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, мотивуючи який зазначила, що 18 березня 2014 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав 4700 доларів США та зобовязався повернути вказану суму у строк до 01 січня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою. Посилаючись на те, що відповідач борг не повернув, а отримані грошові кошти були витрачені наступного дня в інтересах сімї позичальника на придбання квартири АДРЕСА_1 (Конституції) в м. Купянську Харківської області, позивач просила стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу за договором позики з урахуванням 3% річних за порушення зобовязань за договором по 62 798 грн. 11 коп. з кожного.

Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 60 908,24 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення в частині стягнення коштів з ОСОБА_2 змінити, відмовити у задоволенні позову в цій частині. В обґрунтування скарги зазначив, що у наданій позивачкою розписці не зазначено прізвище особи, яка отримала кошти, а тому висновки суду про стягнення боргу з відповідачів є необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що 18 березня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого відповідачем було складено розписку про отримання ним грошових коштів у сумі 4 700 дол. США, які наступного дня було використано в інтересах сімї, а тому борг з урахуванням 3% річних за порушення зобовязань підлягає стягненню з відповідачів у рівних частинах з кожного.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З наданого позивачем оригіналу розписки, складеної 18 березня 2014 року, вбачається, що ОСОБА_4 отримано від ОСОБА_3 4700 доларів США, які позичальник зобовязався повернути до 01 січня 2016 року.

Факт написання розписки та отримання ним коштів у розмірі 4700 дол. США відповідачем ОСОБА_4 не заперечується.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї.

Судом установлено, що за кошти, одержані ОСОБА_4 за укладеним в період шлюбу 18 березня 2014 року договором позики було придбано наступного дня квартиру АДРЕСА_1 (Конституції) в м. Купянську Харківської області, яку рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 26 серпня 2016 року визнано обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в порядку поділу якого визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину вказаного нерухомого майна.

Факт використання отриманих за розпискою коштів на придбання вказаної квартири не заперечувався ОСОБА_4, яка в суді першої інстанції пояснила, що її чоловік ОСОБА_4 дійсно отримав частину коштів від своєї матері.

Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні, згідно з вимогами ст. 60 СК України, стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність подружжя.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, зі стягненням з відповідачів суми боргу у розмірі 121 816 грн. 48 коп. в солідарному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Купянського міськрайонного суду м. Харкова від 07 грудня 2016 року змінити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18 березня 2014 року у розмірі 121 816 грн. 48 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді