233 № 233/337/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Франчук А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Лівобережний районний у м. Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з заявою, ОСОБА_1 просить встановити факт смерті ОСОБА_2, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Дебальцеве Донецької області внаслідок інтоксикації, злоякісного новоутворення лівої легені помер його батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отримати свідоцтво про смерть ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення державної реєстрації смерті.

Заявник ОСОБА_1, його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, в заяву про встановлення факту смерті просили провести розгляд справи у їх відсутність.

Представник заінтересованої особи Лівобережного районного у м. Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4).

Судом встановлено, що заявником у справі є громадянин України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, виданим 28 березня 1996 року Дебальцевським МВ УМВС України в Донецькій області (а.с. 5-7).

Заявник ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 25 травня 1978 року (а.с.8).

За твердженням заявника, ІНФОРМАЦІЯ_4 в Україні в м. Дебальцеве Донецької області помер його батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявником надані:

- копія лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 № 9 від 29 грудня 2016 року, копія довідки про причину смерті ОСОБА_2 № 9 від 29 грудня 2016 року, видані ЦМЛ м. Дебальцеве (а.с.10);

- копія паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дебальцеве Донецької області (а.с. 11-12);

- копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2, виданого 29 грудня 2016 року Дебальцевським міським відділом ЗАГС (а.с.13);

- фототаблиця із зображенням могили ОСОБА_2 (а.с.17);

- договір - замовлення на організацію та проведення поховання померлого ОСОБА_2 (а.с.24).

Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть ОСОБА_2 та лікарському свідоцтву про смерть № 9 від 29 грудня 2016 року, як документам, що видані органом та установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті ОСОБА_2 для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_1 суд, як виняток, приймає до уваги свідоцтво про смерть ОСОБА_2 та лікарське свідоцтво про смерть № 9 від 29 грудня 2016 року та оцінює їх в сукупності з фототаблицею могили ОСОБА_2, договором - замовленням на організацію та проведення поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Дебальцеве Донецької області Україна, що надасть можливість заявнику отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть батька.

За таких обставин, заяву ОСОБА_1 слід задовольнити.

Керуючись ст.257-1, ст. 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити, встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дебальцеве Донецької області, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Дебальцеве Донецької області Україна.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Встановити строк для ознайомлення сторін з повним рішенням - 27 лютого 2017 року, відклавши до цього строку складання повного рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Каліуш