Справа № 396/2122/16-ц
Провадження № 2/396/119/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого - судді Кухарської Н.А.,

за участю секретаря - Стеценко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що вона надала в борг відповідачці грошові кошти в сумі 14000,00 грн., крім того сторонами було встановлено розмір відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 10% від суми позики. Угода про позику була засвідчена розпискою, яку відповідач написала особисто 24.09.2014 року. В свою чергу, відповідач прийняв на себе зобовязання повертати проценти щомісяця по 1400 грн. до повного погашення боргу. Зобовязання по сплаті відсотків ОСОБА_2В виконувала належним чином до грудня 2015 року. Починаючи з січня 2016 року відповідачка відсотки сплачувати перестала, суму основного боргу не повернула, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у сумі 14000,00 грн., та понесені судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. Одночасно зазначив, що відповідач до цього часу кошти, які їй були надані в борг не повернула. На письмову вимогу про повернення грошових коштів, відповідач ніяким чином не відреагувала.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що кошти в сумі 14000 грн. вона не отримувала, але розписка була написана нею власноручно, без примусу. З позовом до суду щодо оскарження розписки не зверталася. Наполягала на тому, що розписка від 24 вересня 2014 року є безгрошовою, а тому позов є безпідставним та необгрунтованим і в його задоволенні просила відмовити.

Дослідивши позовну заяву та письмові докази по справі, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, суд встановив слідуючи обставини і визначив відповідно до них правовідносини, які виникли між сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності з вимогами ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були ним одержані у меншій кількості ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У справі № 6-63 цс13 , № 6-50 цс 16 та в інших справах Верховний Суд України зробив правовий висновок у відповідності до якого: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.»

Зважаючи на викладене, в даній справі підлягає з'ясуванню правова природа договору, чи мав місце договір позики та чи було здійснено передачу грошових коштів .

У відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що згідно розписки від 24.09.2014 року, відповідач позичила у позивачки гроші в сумі 14000,00 грн., під 10 %, які зобов'язалась повертати щомісяця по 1400 грн. до повного погашення боргу, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.7).

Факт написання розписки сторонами не оспорювався та повністю було підтверджено відповідачкою по справі.

У відповідності до Академічного тлумачного словника української мови (19701980) слово «повертати, віддавати» (в контексті розписки) необхідно тлумачити як «Віддавати назад що-небудь узяте».

Оцінюючи зміст розписки, суд приходить до висновку, що за формою та змістом вказана розписка містить всі необхідні умови передбачені договором позики, а саме містить посилання на отримання цих коштів, суму позики та строк позики, тому повинна бутирозцінена саме як договір позики.

Заперечуючи проти позову відповідач вказала, що розписка була безгрошова.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України закріплено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У відповідності з вимогами п. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача є протирічними між собою та спростовуються матеріалами справи.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю відповідачки,а з позивачкою сусіди. Вказала, що позивач дзвонила їй з вимогою аби донька повернула кошти. Розписку позивач їм не показувала. Вона не була присутня під час оформлення розписки, але точно знає, що гроші фактично відповідачу не передавались. Вона взяла кредит в банку аби допомогти доньці придбати автомобіль, а позивачка грошей фактично не давала. Зазначила, що позивачу вірити не можна.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона є доброю знайомою матері відповідачки. Вказала, що відповідач позичала у неї гроші та завжди вчасно віддавала. Позивач є недобросовісною та говорить неправду. Зазначила, що під час оформлення розписки між позивачем та відповідачем не була присутня та засвідчити факт передання або непередання фактично грошей не може.

Посилання відповідача на те, що фактично вона грошей за розпискою не отримувала, а тому розписки є недійсною та підстав для повернення коштів немає, суд відкидає, оскільки, ці твердження повністю спростовуються зібраними по справі доказами та допитані в ході розгляду справи свідки не підтвердили факт неотримання відповідачем грошей, оскільки під час оформлення документу не були присутні.

Твердження відповідача про те, що грошей вона у відповідачки фактично не брала, оскільки такої потреби не було, так як її матір в цей час взяла кошти в кредит в банку та їх дала їй на придбання автомобіля, суд відкидає та вважає такими, що не доводять факту неотримання відповідачкою грошей за розпискою.

Крім того, суд приймає до уваги й той факт, що відповідач станом на час розгляду справи в суді не надала суду доказів, які б спростовували дійсність розписки, а навпаки, підтвердила в ході розгляду справи, що розписку писала власноруч, без будь-якого примусу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами в ході розгляду справи не доведено фактичне неотримання грошових коштів за розпискою, яку відповідач особисто написала без будь-якого примусу, а також не доведено факту недійсності договору позики.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач до теперішнього часу вказаний в розписці борг не повернула, чим не виконала взяті на себе зобовязання, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність вимог позивача, в зв'язку з чим вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, відповідно ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати по справі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 11, 509, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянки України, не працюючої, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, - на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, - борг за договором позики від 24.09.2014 року, - в сумі 14000 (чотирнадцять тисяч) грн. 00 коп., а також судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Н. А. Кухарська