Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Л. М. ,

при секретарі - Вангородська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 м.Біла Церква цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку « Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору б/н від 15.02.2011 р. відповідач ОСОБА_1 отримала від нього кредит в розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення вимог закону та договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов»язань , внаслідок чого утворилася заборгованість , яка станом на 31.07.2016 р. складає 16 422,68 грн, з яких : 4702,42 грн заборгованість за кредитом ; 9112,21 грн заборгованість по процентам за користування кредитом ; 1349,83 грн заборгованість по комісії за користування кредитом та пені; 500 грн штраф/ фіксована частина/; 758,22 грн штраф / процентна складова/. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору в сумі 16422,68 грн та понесені судові витрати.

Заочним рішенням суду від 12 січня 2017 року позов задоволено, однак ухвалою суду від 02 березня 2017 року вказане рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В судове засідання представник позивача не з'явився. Надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав. Надав додаткові письмові пояснення до позовної заяви.

Відповідачка в судове засідання не з»явилася, про день і час розгляду справ була належним чином повідомлена. Від представника відповідача надійшли письмово викладені заперечення проти позову. Крім того, представник відповідача подала письмову заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновків, які мотивує наступним чином.

Судом встановлено, що 15.02.2011 р. між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав від нього кредит в розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно п.2.1.1..2.4 Умов і правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 Умов надання банківських послуг позичальник зобов»язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використанням, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг- у разі невиконання зобов»язань за договором на вимогу банку виконати зобов»язання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплатити винагороди банку.

Відповідно до п.п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов»язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову.

Згідно виписки по рахунку відповідач має заборгованість по кредитному договору.

Згідно розрахунку, поданого ПАТ КБ « Приватбанк», відповідач станом на 31.07.2016 р. має заборгованість перед банком по кредитному договору в сумі 16 422,68 грн, з яких : 4702,42 грн заборгованість за кредитом ; 9112,21 грн заборгованість по процентам за користування кредитом ; 1349,83 грн заборгованість по комісії за користування кредитом та пені; 500 грн штраф/ фіксована частина/; 758,22 грн штраф / процентна складова/.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1/ припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору ;

2/ зміна умов зобов»язання;

3/ сплата неустойки;

4/ відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-2003ці15 від 23 жовтня 2015 року.

Вирішуючи питання можливості застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд вказує на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 2.1.1.2.11 Умов картка дійсна до останнього календарного дня місяця указано на ній.

Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.

За змістом пункт 2.1.1.2.1 Умов для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

Після настання зазначеного на картці терміну її дії банком випускається картка на новий термін, згідно діючих тарифів (п. 2.1.1.2.12 Умов).

Пунктом 2.1.1.2.3 Умов встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту.

Крім того, пунктом 2.9 Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням затвердженим постановою Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 визначено, що кредитна лінія під операції з платіжними картками відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту (заборгованості або граничної суми) кредитування.

Як зазначає представник позивача у письмових поясненнях, граничний строк дії картки наданої позивачем відповідачу ОСОБА_1 становить вересень 2018 року.

Згідно п.3.1.1 Правил, користування платіжною карткою в ПриватБанку, строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

В той же час, позивачем не виконано належним чином обов'язок по доказуванню кожної обставини на яку він посилається, так в матеріалах справи відсутні достовірні та беззаперечні докази оцінивши які суд мав би об'єктивну можливість дійти висновку, що граничний строк дії картки наданої позивачем відповідачу ОСОБА_1 становить саме вересень 2018 року. Відсутність таких доказів, робить такі твердження представника позивача лише припущенням, які не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Відповідно до пунктів загальних «Умов та Правил надання банківських послуг»- договір діє 12 місяців з моменту підписання, проте позивач звернувся до суду 21 вересня 2016 року, належних доказів пролонгації кредитної картки та її отримання відповідачем матеріали справи не містять.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

З урахуванням наведених норм, в ході розгляду справи позивач мав довести обґрунтованість кожного свого посилання, зокрема щодо виникнення кредитних правовідносин, обґрунтованості кредитної заборгованості в заявленому позивачем розмірі та відповідності здійснених банком нарахувань за кожний період та по кожному виду платежу, чого в даному випадку зроблено не було.

На підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору, позивач надав до суду копію заяви ОСОБА_1 про видачу їй кредитної карти, а також умови та правила надання банківських послуг. При цьому, оскільки вказані умови не підписані позичальником, відтак відсутня можливість встановити, чи саме з цими умовами відповідача було ознайомлено при подачі заяви про видачу кредитної карти, вказані умови не можуть вважатися частиною укладеного між сторонами договору, а їх положення не можуть регулювати взаємовідносини між сторонами у даному випадку. Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справі №6-16цс15. За таких умов у даній справі суд може брати до уваги лише умови, викладені у заяві ОСОБА_1, та не може враховувати умови кредитування, що містяться в інших, не підписаних позичальником документах.

З наданої банком до суду копії заяви позичальника вбачається, що вона виконана рукописним способом на відповідному бланку банка та є по суті заявою про видачу кредитної картки з відміткою про її отримання. В долученій до позову копії вказаної заяви містяться умови щодо розміру кредитного ліміту, розміру відсотків, що мають нараховуватися на кредит та порядку погашення заборгованості. При цьому вказані умови виконанні друкованим способом поверх відомостей та граф зазначеної заяви, що викликає сумнів у їх автентичності. Оригіналу вказаного документа позивачем представлено до суду не було, хоча відповідач, не заперечуючи самого факту отримання кредитної картки, заперечувала факт підписання нею договору з відповідними умовами кредитування.

Окрім наведеного, суд звертає увагу на те, що навіть якщо прийняти вищезгадані надруковані на заяві умови кредитування, представлений до суду розрахунок заборгованості за кредитом вступає в протиріччя з ними. Так, вказані умови встановлюють відсоткову ставку у розмірі 30 % з розрахунку 360 днів у році. В той же час, із представленого розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що з 01.09.2014 року банком були здійснені нарахуванням виходячи із ставки 34,8 %. При цьому підстав для таких нарахувань банком представлено не було, як і не було представлено підстав для нарахування комісій та пені за кредитом. Жодних доказів щодо обґрунтованості таких дій банку позивач до суду не надав, як і не надав розрахунку заборгованості за кредитом без врахування таких безпідставних нарахувань. Враховуючи той факт, що усі нарахування, здійснені банком, обчислювалися з наростаючої суми заборгованості за кредитом, розрахунку, який би відповідав зазначеним в заяві позичальника умовам, надано не було, а у суду відсутні будь-які можливості самостійно здійснити вказані обрахунки за кредитом через непредставлення документів щодо обліку операцій по рахунку відповідача, суд приходить до висновку про недоведеність банком в ході розгляду справи його посилань щодо розміру та характеру заборгованості за кредитом, яку він просив стягнути з відповідача, відтак про недоведеність позовних вимог. Наведене зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову саме через недоведеність позовних вимог.

З врахуванням встановлених обставин, відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі ст.88 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 509, 526, 549, 611 ЦК України, ст.ст.10,11,60,61,88,209-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку « Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л. М. Кошель