ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за поданням начальника міського відділу Державної виконавчої служби України Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визначення частки у спільній сумісній власності боржника ОСОБА_3, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року начальник міського відділу державної виконавчої служби України Ужгородського міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС України Ужгородського МУЮ) звернувся до суду із поданням про визначення належної боржнику ОСОБА_3 Ѕ частки у спільній сумісній власності, а саме у будинку по АДРЕСА_1. Вимоги обґрунтовані тим, що на виконанні ВДВС України Ужгородського МУЮ знаходиться виконавче провадження № 49146561 з виконання виконавчого напису № 1852, виданого 26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю..Ю. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 2 718 849 грн 80 коп. Вказував, що боржник добровільно рішення суду не виконує, під час перевірки його майнового стану, майна, яке б належало йому на праві приватної власності, не виявлено. Проте встановлено, що набутий за час шлюбу будинок по АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_7, є спільним сумісним майном подружжя, а тому й просив визначити Ѕ частки вказаного будинку, як частку у спільному сумісному майні подружжя.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2015 року подання задоволено. Визначено, що боржнику ОСОБА_3 належить частка в розмірі Ѕ у будинку по АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2015 року скасовано та постановлено нову ухвалу про відмову у задоволенні подання.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що на виконанні ВДВС України Ужгородського МУЮ перебуває виконавче провадження № 49146561 з виконання виконавчого напису № 1852, виданого 26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю.Ю. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 2 718 849 грн 80 коп.

Також встановлено, що з 29 січня 2000 року ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується довідкою відділу реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області.

Відповідно до реєстраційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 листопада 2015 року за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 квітня 2007 року зареєстрований будинок по АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні подання, апеляційний суд, виходив із того, що будинок, у якому державний виконавець просить визначити Ѕ частки боржника як частку власності у спільному сумісному майні подружжя є особистою власністю дружини боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_7

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця.

За змістом ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час розгляду судом справи) у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно. У випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що дружина боржника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 01 липня 2003 року отримала земельну ділянку по АДРЕСА_1 та, розташований на ній незакінчений будівництвом житловий будинок.

Відповідно до додаткової угоди від 14 березня 2006 року №1 до кредитного договору від 19 вересня 2005 року № СNL-800/057/2005, укладеною між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_7, остання отримала кредит у розмірі 78 000 доларів США на цільове використання - для будівництва нерухомого майна, фінансування будівельних робіт та закупівлі будівельних матеріалів.

Також встановлено, що ОСОБА_7 отримала кошти індивідуально за рахунок кредиту, за які особисто придбавала будівельні матеріали для будівництва вищевказаного спірного будинку та оплачувала будівельні роботи, що підтверджується чеками на ім'я.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

У зв'язку із цим у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та постановляючи нову ухвалу про відмову в задоволенні подання, апеляційний суд з урахуванням вимог ст. ст. 57, 60 СК України, ст. ст. 368, 370 ЦК України, ст. ст. 50, 52 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 379 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визначення частки боржника у будинку по АДРЕСА_1, оскільки вказаний будинок як об'єкт незавершеного будівництво було отримано особисто дружиною боржника у подарунок та у подальшому добудовано за власний рахунок та особистою працею.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Згідно з ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик