Справа № 463/4232/15 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/1584/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ПАТ «Ідея Банк» - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вилучення у ОСОБА_4, або в інших осіб, у яких може знаходитись транспортний засіб, який є предметом застави, а саме автомобіля KIA SPORTAGE, 2013 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) U5YPC813DDL328506, реєстраційний № НОМЕР_1 та передання Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк»; звернення стягнення, в рахунок погашення кредитних зобов»язань за кредитним договором № 910.22843 від 07 червня 2013 року в сумі 201493,95 грн., на предмет застави, а саме на автомобіль KIA SPORTAGE, 2013 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) U5YPC813DDL328506, реєстраційний № НОМЕР_1, шляхом продажу зазначеного автомобіля Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» будь якій третій особі (покупцю від імені власника) за ціною не нижче ринкової, визначеної належним суб»єктом оціночної діяльності, для чого надати Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі, їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб, особу власника, які пов»язані з продажем автомобіля, тощо); солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 50,00 грн; солідарне стягнення витрат по сплаті судового збору в сумі 2014,94 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовуПублічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено за безпідставністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ПАТ «Ідея Банк».,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №910.22843 від 07.06.2013 року, відповідно до умов якого відповідачу було надано позивачем кредитні кошти в сумі 222380,56 грн. на строк 60 місяців із сплатою річної процентної ставки для фінансування купівлі автомобіля KIA SPORTAGE, 2013 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) U5YPC813DDL328506, реєстраційний № НОМЕР_1. З метою забезпечення виконання зобовязань між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_4 01.03.2013 року було укладено договір застави транспортного засобу KIA SPORTAGE реєстраційний № НОМЕР_1. Свої зобов»язаня за кредитним договором щодо надання кредитних коштів позивач виконав. Проте, всупереч умова договору та положенням законодавства, відповідач ОСОБА_4 свої обовязки не виконує, не забезпечив своєчасне повернення коштів у відповідності до графіку повернення коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість, що змусило ПАТ «Ідея Банк» скористатись своїм правом на дострокове повернення кредиту шляхом звернення із позовом до суду. Саме звернення позивача із позовною заявою до суду свідчить про пред»явлення ним вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, а тому хибним є висновок суду першої інстанції про те, що дострокове погашення позичальником заборгованості по кредитному договору настає лише при направленні та отриманні ним вимоги кредитодавця про дострокове погашення кредиту.

Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову спираючись на постанову Правління НБУ № 466 від 06.08.2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій», запровадження з 24.07.2014 року на території Донецької та Луганської областей надзвичайного режиму роботи банківської системи, оскільки, як вбачається з відмітки в паспортному документі підрозділу Міграційної служби України боржник зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, проте, адреса зазначена як місце реєстрації не є місцем фактичного проживання або перебування особи, тому твердження суду щодо місця проживання ОСОБА_4 на непідконтрольній Україні території сходу країни, як підстава неможливості виконувати кредитні зобов»язання, не можу служити обгрунтуванням у відмові позовних вимог. Крім цього, останній платіж за кредитним договором було здійснено відповідачем 07.11.2014 року, тобто після 24.07.2014 року, коли введено надзвичайний режим роботи банківської системи на території Донецької та Луганської областей України. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ПАТ «Ідея Банк» ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №910.22843, відповідно до умов якого банк зобов»язався надати позичальнику кредит в розмірі 222380.56 грн. для фінансування купівлі транспортного засобу марки КІА моделі SPORTAGE, 2013 року випуску та фінансування страхового платежу які відповідно до параграфу 2 кредитного договору за дорученням позичальника перераховуються банком на зазначені номера рахунків, зі сплатою відсотків за користування кредитом 16.99 %.

Відповідно до параграфу 7 кредитного договору позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за даним договором у вигляді ануїтетних платежів (щомісячні платежі) відповідно до графіку щомісячних платежів, що є додатком №1 до кредитного договору.

Згідно з Графіком щомісячних платежів, датою внесення позичальником чергового платежу визначено 07 число кожного місяця.

Відповідно до п.1 а) параграфу 5 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, зокрема, у разі прострочення оплати чергового ануїтетного платежу (його частини) більше ніж за один календарний місяць.

Як убачається із змісту кредитного договору, його положеннями встановлено, що всі повідомлення за даним Договором (а відтак, і вимоги про дострокове повернення кредиту) повинні бути складені у письмовій формі і такі здійснюються банком шляхом направлення листів за адресою позичальника, вказаною в Договорі, або на іншу адресу вказану позичальником.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази надіслання вимог, повідомлень претензій чи попереджень відповідачу з приводу неналежного виконання умов кредитного договору у 2014 році.

Незважаючи на те, що п. 1 д) кредитного договору передбачає, що банк має право змінити за згодою позичальника згідно з цим договором, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ПАТ «Ідея Банк» збільшив відсоткову ставку до 20.94%, однак матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача ОСОБА_4 про підвищення відсоткової ставки.

Параграфом 9 (п.п.1,2,3) кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником термінів сплати щомісячних платежів від 1 до 60 днів, банк має право нарахувати та стягнути з позичальника штрафні санкції (пеню) у розмірі 0,15% від простроченої суми боргу за кожен день прострочки. В разі порушення позичальником термінів сплати щомісячних платежів більше ніж на 60 днів, банк має право нарахувати та стягнути з позичальника штрафні санкції (пеню) у розмірі 0,65% від простроченої суми боргу за кожен день прострочки. Сплата пені не звільняє від виконання зобов»язань за цим договором. Пунктами 4, 5, 6 параграфу 9 договору передбачено підстави для нарахування та сплати штрафу.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань 01.07.2013 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір застави транспортного засобу, за яким заставодавець ОСОБА_4 передав заставодержателю, ПАТ «Ідея Банк» транспортний засіб, автомобіль марки КІА моделі SPORTAGE, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі транспортний засіб/предмет застави).

Також, між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_5 зобов'язувалася солідарно відповідати перед кредитором за виконання позичальником всіх зобов'язань в сумі 50 гривень.

В судовому засіданні встановлено, що до грудня 2014 року ОСОБА_4 виконував покладені на нього за кредитним договором зобов'язання, останній платіж був внесений позичальником 07 листопада 2014 року.

Постановою Правління Національного банку України №466 від 06 серпня 2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій», у зв'язку із запровадженням з 24 липня 2014 року на території Донецької та Луганської областей надзвичайного режиму роботи банківської системи, було призупинено банками України здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Небанківським установам та національним оператором поштового зв'язку, які не є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міждержавних платіжних систем та/або їх учасникам, було призупинено операції з прийняття/виплати переказу коштів з/на території, які не контролюються українською владою.

Постановою Правління Національного банку України №435 від 22 липня 2014 року затверджено Інструкцію щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі.

Як зазначено у правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-2879цс16 від 13 березня 2017 року, відповідно до статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у редакції, чинній на момент розгляду справи в суді, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Отже, при обчисленні розміру стягуваної заборгованості за кредитними договорами з громадян України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, суди повинні враховувати вимоги статі 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Із наявного розрахунку заборгованості убачається, що відповідачу ОСОБА_4, всупереч вимогами статі 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» нарахована пеня в сумі 61.60 грн. за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором за період з 14 серпня 2014 року до 14 серпня 2015 року.

Відтак, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що у зв'язку з припиненням банками України здійснення усіх видів фінансових операцій у населеному пункті, де зареєстрований відповідач ОСОБА_4 (АДРЕСА_1), який не контролюється українською владою, останній не міг виконати свій обов'язок перед позивачем по сплаті заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_4 не міг сплачувати кредитні кошти та відсотки за користування кредитними коштами з незалежних від його волі причин, а тому відповідач не є таким, що допустив порушення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, зважаючи на те, що ОСОБА_4 є жителем м. Луганськ, взяв до уваги і те, що позивачем не надано суду відомостей щодо режиму роботи відділень ПАТ «Ідея Банк» за місцем проживання позичальника та щодо порядку здійснення розрахунків за кредитними зобов»язаннями позичальниками, які проживають на території м. Луганськ.

Такий висновок суду узгоджується з нормами статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод), яка гарантує права на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовим питанням статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У справі Bellet v. France Cуд зазначено, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржувати дії, які становлять втручання у її права.

Розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2014 року №2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» відповідно до ч.1 статті 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції», на підставі подань Державної судової адміністрації України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам (вх. № 913/0/1-14 від 29 серпня 2014 року, вх. № 10027/0/30-14 від 1 вересня 2014 року), визначено територіальну підсудність цивільних справ, справ про адміністративні правопорушення, підсудних місцевим загальним судам, розташованим у районі проведення антитерористичної операції, адміністративних справ, підсудних місцевим загальним судам як адміністративним судам, апеляційним судам, розташованим у районі проведення антитерористичної операції.

З матеріалів справи вбачається, що останнім відомим місцем реєстрації боржника ОСОБА_4, яким є м. Луганськ, яке включено в Перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція,.

Матеріалами спарви підтверджується, що ПАТ «Ідея Банк» 11 лютого 2015 року, уклав договір поруки з ОСОБА_5 (адреса реєстрації: м. Львів, вул. Тр. Глинянський 143/1), за якою остання поручилася перед Кредитором за виконання ОСОБА_4 всіх зобов'язань в сумі 50 грн., і залучивши ОСОБА_5, яка є поручителем і по інших кредитних договорах, укладених ПАТ «Ідея Банк», пред'явив позов за місцем реєстрації поручителя.

Такий вибір підсудності позивачем унеможливлює здійснення процесуальних прав відповідачем ОСОБА_4 щодо законного сподівання на отримання інформації про наявність будь-якого позову до нього у суді, визначеному розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2014 року №2710/38-14.

Колегія суддів враховує ту обставину, що повідомити відповідача ОСОБА_4 про наявність в провадженні суду справи за позовом до нього та про час і місце проведення судових засідань у справі Личаківський районний суд м.Львова був позбавлений можливості, оскільки відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» УДППЗ «Укрпошта» з 27 листопада 2014 року припинено приймання поштових відправлень на територію м.Луганська, а відтак судову повістку про виклик в судове засідання неможливо направити в м. Луганськ.

В суд першої та апеляційної інстанції ОСОБА_4 не з'явився, останній повідомлявся про час та місце розгляду справи відповідно до ст.74 ЦПК України через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр».

Виклик через оголошення в пресі, яка не розповсюджується на території окремих районів Донецької і Луганської областей, не може вважатись належним повідомленням про розгляд справи, оскільки це суперечить і вимогам процесуального закону. Колегія суддів виходить з того, що відповідач ОСОБА_4 не був обізнаний про судове провадження та про виклик в судове засідання, як особа, яка проживає у м.Луганськ.

Це не забезпечує дотримання принципу рівності сторін у процесі та змагальності, відповідно до яких кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, тобто порушує право ОСОБА_4 на справедливий суд, встановлене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та Конституцією України.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, висновків про те, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», рішення від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Домбо ОСОБА_7 проти Нідерландів» від 27 жовтня 1993 року та «Aнкерл проти Швейцарії» від 23 жовтня 1996 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них. Рішення у справі «Руїс Матеос проти Іспанії».

Поручитель ОСОБА_5 також ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не з'являлась, про обставини укладення договору поруки між нею та Банком за кредитним договором №910.22843 від 16 лютого 2011 року не повідомила.

ОСОБА_5 є поручителем інших боржників - Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" за кредитними договорами, з нею укладено договір поруки від 11 лютого 2015 року всього на 50 гривень.

З огляду на зазначені обставини та принципи права на справедливий судовий розгляд, закріплений у ст.6 Європейської конвенції з прав людини, відсутні підстави для задоволення позову Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" до ОСОБА_4О про звернення стягнення на предмет застави за недоведеністю вимог та порушення прав відповідача на справедливий суд.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2