АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/3965/16-ц 22-ц/774/642/К/17
Справа № 212/3965/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/642/К/17 суддя Дехта Р.В.
Категорія № 5 (IV) Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, Жовтневий районний відділ у місті Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в обґрунтування якого вказано, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 (назва вулиці змінено з Журналістів на ОСОБА_8).

30 квітня 1993 року між третьою особою ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) О.В., яка є донькою позивачки та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, позивач дозволила їм зареєструватися у належній їй на праві власності вищевказаній квартирі, згодом в квартирі були зареєстровані і онуки.

У звязку із погіршенням стосунків між третьою особою та відповідачем, як то сімейні конфлікти, образи, приниження ОСОБА_6, допущення відносно неї насильства, погрози довести її до самогубства, відбирання особистих речей, документів, вигнання з спірної квартири на вулицю тощо, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розівнао згідно рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року.

20 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_2, за допомогою онуки ОСОБА_9, забрав свої речі та виїхав з належної позивачу на праві власності вищевказаної квартири, до квартири, яка належить на праві власності онуці ОСОБА_9, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Вознесенського, 2/28 даний факт підтверджується актом про не проживання від 20.06.2016 року.

У звязку із вище наведеним позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2016 року, в якому виправлено описку хвалою суду від 30 січня 2017 року - позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування житловим привішенням, квартири АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин справи.

Так, судом першої інстанції не враховано, що відповідач не проживав в спірній квартирі з поважних причин, а саме через те, що в період з 21 травня 2015 року по 05 липня 2016 року проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується матеріалами справи.

Судом не враховано, що він приймав участь в утриманні квартири, оскільки під час перебування у лавах Збройних сил України його заробітна картка з місця роботи ПАТ «АМКР» знаходилась у третьої особи ОСОБА_6 і була надана їй, у тому числі, і для оплати комунальних послуг.

Крім того вважає, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення, безпідставно послався на правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові № 6-709цс16 від 16.11.2016 року, оскільки в них викладені інші правовідносини.

Зауважує на тому, що не допускається примусове позбавлення житла, не інакше, як на підставі Закону.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2.

Відповідач по справі ОСОБА_2 з 30 листопада 1993 року зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області.

Крім того встановлено, що третя особа у справі ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_4 є родичами, а саме ОСОБА_4 є матірю ОСОБА_6

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року, розірвано шлюб, зареєстрований між третьою особою ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про задоволення повних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач по справі не є членами однієї сімї, не ведуть спільне господарство та позивач є одноосібним власником житлової нерухомості, тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" ооскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, позивач ОСОБА_4, як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Таке право позивача, згідно ч.4 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтями 156, 64 ЖК України, визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вище зазначених норм дає підстави для висновку про те, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

На підставі вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не було встановлено підстав, визначених ЖК України, для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Крім того слід зазначити, що відповідач заперечував факт добровільного припинення користування спірною квартирою, вказував, що в період з 21 травня 2015 року по 05 липня 2016 року проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується матеріалами справи (а.с45), приймав участь в утриманні квартири, оскільки під час перебування у лавах Збройних сил України його заробітна картка з місця роботи ПАТ «АМКР» знаходилась у третьої особи ОСОБА_6 і була надана їй, у тому числі, і для оплати комунальних послуг.

Таким чином, суд першої інстанції, помилково прийшов до висновку про можливість задоволення позовних вимог позивача та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) в даному випадку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, а його відсутність у спірному житловому приміщенні викликана поважними причинами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріально та процесуального права, у звязку із чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі про відмову ОСОБА_4 в задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: