Справа №490/5862/16-ц 23.02.2017 23.02.2017 23.02.2017
Провадження №22-ц/784/500/17
Справа № 490/5862/16-ц Головуючий першої інстанції: Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/784/500/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство нерухомість «Аль Вір» та представника ОСОБА_5 ОСОБА_4 - на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ТОВ «Підприємство нерухомість «Аль Вір», ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання рішення недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ТОВ «ПН «Аль Вір», ОСОБА_5 про визнання рішення недійсним та витребування майна.

Позивач вказував, що 14 березня 2016 року помер його брат ОСОБА_8, який 06 травня 2010 року заповів йому все своє майно, склавши про це заповіт. У передбачений законом строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_8, проте, при оформленні документів зясувалося, що право власності на належну ОСОБА_8 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 вже після його смерті - 28 квітня 2016 року - було зареєстровано за ТОВ «ПН «Аль Вір» на підставі того, що відповідно до Протоколу № 01 від 19 лютого 2016 року загальних зборів цього товариства дану квартиру це підприємство прийняло від ОСОБА_8 в порядку формування статутного капіталу. 30 травня 2016 року ТОВ «ПН «Аль Вір» продало вищевказану квартиру ОСОБА_5.

На думку ОСОБА_6, рішення загальних зборів ТОВ «ПН «Аль Вір» (протокол № 1 від 19 лютого 2016 року) є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_8 не був учасником цього ТОВ, даним товариством не було повідомлено та відповідно до законодавства внесено зміни щодо складу засновників та розміру статутного капіталу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Крім того, позивач вказував, що його брат ОСОБА_8 тяжко хворів, що не давало йому змоги приймати адекватні рішення, між тим спірний протокол загальних зборів складено менше ніж за місяць до смерті ОСОБА_8 До того ж, на думку позивача, є велика вірогідність, що підпис в даному документі не є підписом його брата.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнень до позовної заяви, просив визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ «ПН «Аль Вір» від 19 лютого 2016 року щодо передачі в статутний капітал товариства належну на праві власності ОСОБА_8 квартиру № 58 по проспекту Героїв Сталінграду в будинку № 97 в м. Миколаєві, витребувати у ОСОБА_5 вказану квартиру та скасувати державну реєстрацію квартири, проведену приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_7

Відповідачка ОСОБА_5П заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для витребування у неї квартири. Вказувала, що вона на законних підставах набула право власності на спірну квартиру. За її твердженням, ця квартира була відчужена Товариству за власною волею ОСОБА_8 до його смерті, отже, вона не входить до спадкової маси, а тому права позивача не порушені. Про факт передачі квартири ТОВ ПН Аль Вір ОСОБА_8 її повідомив особисто, після його смерті вона вирішила викупити квартиру у Товариства.

Представник ТОВ ПН Аль Вір ОСОБА_3 позов не визнав, посилаючись на його необгрунтованість. Зазначив, що діюче законодавство не повязує момент виникнення права участі в Товаристві з обмеженою відповідальністю з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі учасників ТОВ. Рішення загальних зборів учасників ТОВ не є правочином, і з зазначених позивачем підстав його не можна визнати недійсним. Рішення про реєстрацю права власності на спірну квартиру за Товариством прийнято державним реєстратором у відповідності до п.48 Постанови Кабінету Міністрів України № 1127 Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 27 грудня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ ПН Аль Вір від 19 лютого 2016 року щодо передачі в статутний капітал товариства належної на праві власності ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2. Витребувано на користь ОСОБА_6 вказану квартиру з володіння ОСОБА_5 Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2, проведену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером запису 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29895710 від 03.06.2016 року. Стягнуто на користь ОСОБА_6 з ТОВ ПН Аль Вір та ОСОБА_5 по 826грн.80коп. судового збору з кожного.

В апеляційних скаргах ТОВ «ПН «Аль Вір» та представник ОСОБА_5 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне встановлення обставин справи, просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_8 на підставі Договору купівлі-продажу № 6733 від 06.06.1997 року належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с 8).

06 травня 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області посвідчено заповіт ОСОБА_8, яким він заповів все майно, що належатиме йому на день смерті та на яке він за законом матиме право, позивачу ОСОБА_6 (а.с. 7).

ОСОБА_8 та позивач ОСОБА_6 є рідними братами по матері, а відповідачка ОСОБА_5 - їх двоюрідною сестрою.

ОСОБА_8 мав важкі хронічні захворювання, в 2015 році неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні з приводу кардіо-хвороб, стан після секторальної резекції правої нирки, нефропатія, двобічний гідрооторакс, залізодефіцитна анемія. З 03 березня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні по день смерті (а.с. 22-23, 160-164).

14 березня 2016 року ОСОБА_8 помер (а.с. 12-13).

З матеріалів спадкової справи № 12/2016 до майна померлого ОСОБА_8 вбачається, що у передбачений законом строк із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач ОСОБА_6 та ОСОБА_9 - тітка померлого - мати відповідачки, яка повідомила нотаріуса що обізнана про існування та зміст заповіту на ім'я ОСОБА_6, але має намір його оспорити. Постановою приватного нотаріуса від 15.09.2016 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. 28 жовтня 2016 року ОСОБА_6 видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 на грошові вклади з відсотками. Квартира АДРЕСА_1 не була зазначена у якості спадкового майна оскільки на час видачі Свідоцтва про право на спадщину право власності на неї було зареєстровано за ТОВ ПН Аль Вір (а.с. 168-232).

Так, згідно інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28 квітня 2016 року право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за ТОВ ПН Аль Вір, номер запису:14369047 (а.с. 15). Підставою для цього було рішення загальних зборів ТОВ «ПН «Аль Вір» від 19 лютого 2016 року (протокол № 01), з копії якого вбачається, що на зборах були присутні ОСОБА_8 та ОСОБА_10 - власник та директор Товариства, і в порядку формування статутного капіталу прийнято у власність Товариства належну на праві власності ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, про що був складений відповідний Акт приймання-передачі (а.с. 17, 18).

При цьому відповідні зміни до Установчих документів Товариства не були внесені та в порушення вимог ст. 7 Закону України «Про господарські товариства» - не були зареєстровані у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". З копії Реєстраційної справи ТОВ «ПН «Аль Вір» вбачається, що станом на 11 серпня 2016 року справа містить лише документи щодо створення Товариства в жовтні 2015 року, єдиним засновником є ОСОБА_10, розмір Статутного капіталу - 2000 грн. Такі ж відомості містить Статут Товариства, затверджений 13 жовтня 2015 року (п. 4.4. Статуту - Статуний фонд сформовано за рахунок майна засновника у 2000 грн., що складає 100% Статутного внеску Товариства) (а.с. 69-74, 105-135).

Між тим, приписами ч. 4 ст. 16 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що рішення про зміну розміру статутного (складеного) капіталу товариства набирає чинності з дня внесення таких змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Дане положення Закону відображено у пункті 4.6 Статуту ТОВ «ПН «Аль Вір».

Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (в редакції на час спірних правовідносин) якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

З огляду на викладене, судом обґрунтовано встановлено, що оскільки на момент реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ 28 квітня 2016 року - зміни щодо внесення до статутного капіталу Товариства даного майна не були внесені та зареєстровані, то ТОВ «ПН «Аль Вір» не підтверджено, що передача спірної квартири у їх власність як внеска до статутного капіталу взагалі відбулася.

Крім того, згідно ч. 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі , обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають держаній реєстрації.

За положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є обовязковою, а інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Згідно розяснень, викладених в абз. 3 п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі передання нерухомого майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу юридичної особи право власності на таке майно виникає з моменту державної реєстрації права за такою юридичною особою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, зважаючи на імперативність приписів ч. 4 ст. 334 ЦК України, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8, яка сталася 14 березня 2016 року, ТОВ «ПН «Аль Вір» не набуло право власності на спірну квартиру, а тому ця квартира входила до спадкової маси, оскільки перебувала у власності ОСОБА_8 до його смерті.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Таким чином, в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.01.2013р. у справі № 6-164цс12.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано вважав хибними посилання відповідачів на те, що права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені в звязку з чим його вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищевказаних вимог закону не можуть бути прийняті до уваги аналогічні доводи відповідачів, викладені у їх апеляційних скаргах.

30 травня 2016 року між ТОВ «ПН «Аль Вір» та ОСОБА_5 був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий № 780, відповідно до якого ОСОБА_5 придбала спірну квартиру за 57168грн. Вказаним приватним нотаріусом проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_5 на дану квартиру за номером запису 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29895710 від 03.06.2016 року (а.с. 47-83).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Таким чином, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається.

Отже, обраний ОСОБА_11 спосіб захисту його порушеного права в частині позовних вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ ПН Аль Вір від 19 лютого 2016 року щодо передачі в статутний капітал товариства спірної квартири ґрунтується на нормах статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 15 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване рішення загальних зборів було підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ, тоді як таке право власності у силу ч. 4 ст. 334 ЦК Товариство не набуло, то визнання недійсним такого рішення є належним способом захисту порушених прав позивача.

За такого не можуть бути прийняті до уваги викладені в апеляційних скаргах посилання відповідачів на відсутність у ОСОБА_6 права на оспорювання рішення загальних зборів Товариства від 19.02.2016р. в звязку з тим, що він не є його учасником,

Також не заслуговують на увагу доводи апелянтів про те, що із вказаних позивачем підстав рішення загальних зборів не можна визнати недійсним, оскільки таким підставами можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах, про що зазначено у п. 2.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 4 від 25.02.2016р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин». Так, вказані розяснення Пленуму Вищого господарського суду України надані з метою правильного застосування законодавства під час вирішення господарськими судами спорів, що виникають з корпоративних правовідносин, тоді як даний спір між позивачем та ТОВ «ПН «Аль Вір» не є корпоративним.

З урахуванням положень статей 98, 202, 203, 215 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства за своєю правовою природою не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК, а є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обовязковий характер для субєктів цих відносин. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203, 215 ЦК, які визначають підстави недійсності правочину.

Хоча у справі, яка переглядається, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ ПН Аль Вір від 19 лютого 2016 року щодо передачі в статутний капітал товариства ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2, помилково посилався на п.п. 1, 4 ст. 203 ЦК України, однак, установивши порушення субєктивних матеріальних прав позивача зазначеним актом ненормативного характеру, вірно вирішив спір по суті, захистивши порушені права спадкоємця.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ТОВ ПН Аль Вір не мало права відчужувати спірну квартиру ОСОБА_5

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндікаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статті 387, 388 ЦК України.

Зазначена правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, такі висновки містяться у постанові ВСУ від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

Відповідно до розяснень, викладених в пункті 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Між тим, твердження відповідачки ОСОБА_5 про її добросовісність набувача спірної квартири спростувуються наступним. Так, як вбачається з особистих пояснень відповідачки у суді першої інстанції, вона була обізнана про стан здоровя свого двоюрідного брата ОСОБА_12, який протягом 2015 року та до часу смерті тяжко хворів, та про наявність складеного ним на користь ОСОБА_6 заповіту. Також ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_12 з метою отримання коштів на лікування мав намір передати свою квартиру у заставу, проте, в звязку зі смертю не встиг ці кошти отримати. Із пропозицією купити спірну квартиру до неї звернулось Товариство.

За таких обставин, до того ж враховуючи, що на підтвердження свого права власності на відчужувану квартиру ТОВ «ПН «Аль Вір» були надані документи щодо набуття ними цього права 28 квітня 2016 року, тобто, набуте більше ніж через місяць після смерті ОСОБА_12, про дату якої ОСОБА_5 була обізнана, то під час вчинення правочину щодо придбання нею квартири вона повинна був засумніватися у праві Товариства на відчуження цього майна.

За такого, не можна вважати доведеними ОСОБА_5 належними та переконливими доказами того, що вона не могла знати про те, що спірна квартира продавцю - ТОВ «ПН «Аль Вір» - не належить і на її відчуження Товариство не має права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази та відповідно до вимог ст. 387 ЦК дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача про витребування на його користь квартири АДРЕСА_2 з володіння ОСОБА_5, а тому правильно ухвалив рішення про задоволення даних позовних вимог.

Апеляційні скарги відповідачів не містять доводів, які б спростовували зазначений висновок суду, з огляду на недоведеність ОСОБА_5 того факту, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, а від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку.

За змістом ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється державним реєстратором на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Проте, державний реєстратор - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 приймав участь у справі у якості третьої особи, а не відповідача.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначене, не застосував вимоги 4 ст. 10, ч. 1 ст. 33 ЦПК України і не розяснив позивачу про його право заявити клопотання про залучення до участі у справі приватного нотаріуса ОСОБА_7 як відповідача та правові наслідки невчинення такої процесуальної дії.

За такого, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, проведену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог, оскільки такі вимоги заявлені ОСОБА_6 до неналежних відповідачів, а тому вирішення таких вимог позивача є передчасним.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, виходячи з вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, проведену приватним нотаріусом ОСОБА_7, відмовлено, то рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, а саме: зменшенню суми відшкодування судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, з 826грн.80коп. до 551грн. 20коп. з кожного.

Крім того, враховуючи часткове задоволення апеляційних скарг, з ОСОБА_6 на користь ТОВ «ПН «Аль Вір» та ОСОБА_5 підлягає стягненню відшкодування судового збору за подання апеляційних скарг в розмірі по 606грн.32коп кожному.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство нерухомість «Аль Вір» та представника ОСОБА_5 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2, - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2, проведену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за номером запису 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29895710 від 03.06.2016 року.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму відшкодування судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, з 826грн.80коп. до 551грн. 20коп. (пятсот пятдесят одна гривня двадцять копійок) з кожного.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство нерухомість «Аль Вір» та ОСОБА_5 відшкодування судового збору за подання апеляційних скарг в розмірі по 606грн. 32коп (шістсот шість гривень тридцять дві копійки) кожному.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

ОСОБА_13