Справа № 303/6924/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

20 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів БИСАГИ Т.Ю., КУШТАНА Б.П.

при секретарі ТЕРПАЙ С.М.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

05.11.2015 ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивуючи таким. 22.08.2007 позивач уклав із банком кредитний договір № MKHVGA00000111, відповідно до якого отримав у кредит 14000,00 дол. США зі сплатою за користування коштами 0,92% на місяць і строком по 22.08.2017. Виконання зобов'язань позичальником забезпечувалося іпотекою квартири в смт. Чинадієво Мукачівського району.

Оскільки сторонами був укладений договір про споживчий кредит, то повинні були дотримуватися умови, передбачені законом для такого кредиту. Зокрема, умовами дійсності договору є зазначення в ньому розміру кредиту, умов кредитування, перед укладанням договору кредитодавець повинен належним чином поінформувати позичальника про суму кредиту, його сукупну вартість із урахування витрат на його оформлення, обслуговування, річну відсоткову ставку, умови дострокового розірвання договору тощо, у договорі повинні бути зазначені істотні умови, з яких досягнуто згоди сторонами (ст.ст. 203, 215, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст. 11 ч.ч. 2, 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ), Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (Правила НБУ)). Кредитодавець повинен виконати умови, необхідні для вільного та свідомого волевиявлення позичальника щодо можливості одержання кредиту.

Ці вимоги законодавства не були дотримані, оскільки позичальник не був ознайомлений із усіма умовами кредитування, а був обізнаний лише з тією інформацією, що була викладена безпосередньо в договорі. Втім, у договорі відсутній детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості супутніх послуг, договір не містить відомостей про вартість усіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань споживача, відомостей про реальну процентну ставку, розраховану згідно із Правилами НБУ, про абсолютне значення подорожчання кредиту.

Зважаючи на це, позивача через його необізнаність було введено в оману щодо умов кредитування, щодо нього була застосована нечесна підприємницька практика, були порушені право споживача на вільний вибір продукції та принцип рівності сторін у договорі, мають місце несправедливі умови договору та істотний дисбаланс інтересів сторін на шкоду споживачеві, (ст. 6 ч. 1, ст. 11 ч.ч. 2, 5, ст.ст. 18, 19, 21 Закону № 1023-ХІІ, ст. 230 ч. 1 ЦК України), а саме:

умова щодо обов'язку сплати позичальником на користь банку комісії, через що отримання банком комісії незаконне (п.п. 5.2.7., 5.2.8. договору);

пунктом 4.2. договору встановлено відповідальність банку у вигляді пені у розмірі 0,1% за кожен день прострочення видачі кредиту, а для позичальника пунктом 4.1. договору встановлено пеню за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 0,15% від простроченої суми за кожен день прострочення;

пункти 4.1. і 5.4. є несправедливими, оскільки аналогічної відповідальності банку (штрафу) договором не встановлено, а пеня у розмірі, передбаченому для позичальника, відсутня.

Несправедливі умови договору можуть бути змінені або можуть бути визнані недійсними, а в разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати недійсним кредитний договір від 22.08.2007 № MKHVGA00000111, укладений ним із ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11.10.2016, з урахуванням ухвали цього ж суду від 24.10.2016 про виправлення описки в рішенні суду, у позові відмовлено.

Позивач в апеляції порушує питання про скасування рішення суду як незаконного і необґрунтованого та про задоволення позову. Посилається загалом на ті ж доводи, якими мотивувався позов, деталізуючи положення законодавства, вважає, що вимоги законодавства щодо порядку укладання кредитного договору не були виконані банком, а письмова форма правочину в частині доведення до позичальника необхідних відомостей не була дотримана. На думку сторони, суду в цій справі належало провести судово-економічну експертизу, про яку ставилося питання, а якщо така не була проведена внаслідок ухилення протилежної сторони, суду слід було визнати факти, про які просив позивач. Виходячи з цього, позивач просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Ракущинця А.А., які апеляцію підтримали, представника відповідача Дурдинець Р.Ю., як апеляцію не визнала, дослідивши матеріали справи, оглянувши кредитну справу № МК 78 FT щодо кредитного договору від 22.08.2007 № MKHVGA00000111, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 6, 11-14, 202-204, 215, 216, 217, 230, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 622-629, 638, 641, 642, 649, 651, 652, 653, 1050, 1054 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):

пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору; пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття; відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною; якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом;

розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору, вирішуються судом;

сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди;

цивільні права та обов'язки, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки;

особа відповідальна за порушення зобов'язання; виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею); позичальник зобов'язаний повернути кредитору заборговане, сплатити проценти, а той управі вимагати повернення боргу, відшкодування збитків, сплати неустойки;

за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається;

зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правомірність правочину презюмується, договір є обов'язковим для виконання сторонами;

якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування;

підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України; недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За приписами Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-ХІІ):

перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;

у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону (ст. 11 ч. 2);

договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві; обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця; споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі; у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством;

у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках; про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни; без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною (ст. 11 ч. 4);

споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору; інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (ст. 15 ч. 1);

умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ст. 18 ч.ч. 2, 5);

нечесною є підприємницька практика, якщо спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ст. 19 ч. 1);

права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином (ст. 21).

Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 (Правила НБУ, реєстрація в Мінюсті від 25.05.2007 за № 541/13808), передбачається, зокрема, що:

банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши загалом ті відомості, що вказані у частині 2 статті 11 Закон № 1023-ХІІ (п. 2.1.);

банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією (п. 2.4.);

вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту, супутніх послуг, графіку погашення кредиту тощо визначені у п.п. 3.1.-3.4. Правил НБУ;

банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо) (п. 3.6.).

Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обов'язок обґрунтування пред'явленого позову та його доказування лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

10.08.2007 ОСОБА_1 заповнив у підрозділі Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Анкету-заяву (а.с. 4 кредитної справи № МК 78 FT), якою просив надати для облаштування будинку кредит у розмірі 14000,00 дол. США на 120 місяців із процентною ставкою за ним у розмірі 11,04% річних + 0,2% комісія.

В Анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 раніше щонайменше двічі користувався кредитами, а також зафіксовано, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі, своїм підписом підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, зокрема, про:

мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч., між зобов'язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така є необхідною, ким вона здійснюється; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

15.08.2007 був складений експертний висновок про ліквідність предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_1), пропонованого для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитом, якщо такий буде виданий для реконструкції квартири на вищевказаних умовах, а також був виданий на ім'я ОСОБА_1 Сертифікат ПриватБанку на підтвердження можливості у рамках програми «Житло у кредит» отримання ОСОБА_1 кредиту в межах суми 16000,00 дол. США під заставу житлової нерухомості (а.с. 17-20 кредитної справи № МК 78 FT).

21.08.2007 кредитний комітет Закарпатського регіонального управління банку протоколом № Э.MKK-UG.00.0.0.1/1-590 погодив надання ОСОБА_1 під заставу нерухомості кредиту на споживчі цілі в розмірі 14000,00 дол. США на 120 місяців із процентною ставкою за ним у розмірі 0,92% на місяць із щомісячною комісією в розмірі 0,2% від суми кредиту, одноразової комісії у розмірі 1,5% від суми кредиту та зі сплатою страхових платежів у розмірі 1575,00 дол. США (а.с. 21 кредитної справи № МК 78 FT).

22.08.2007 ЗАТ КБ «ПриватБанк» уклало з позичальником ОСОБА_1 кредитний договір № MKHVGA00000111 (а.с. 7-11, а.с. 1-3 кредитної справи № МК 78 FT), за умовами якого, зокрема:

банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом і у межах сум, зазначених у п. 7.1. договору (п. 2.1.1.);

позичальник зобов'язується сплатити банку винагороду згідно п.п. 7.1. та 6.2. договору (п.п. 2.2.3., 3.7.);

при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.2.2., 2.2.3. договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн за кожний день прострочення, у разі видачі кредиту в іноземній валюті пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день сплати (п. 4.1.);

у випадку невиконання банком зобов'язань по видачі кредиту згідно п. 2.1.1. договору за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п. 2.2.7. договору, банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочення виконання даного зобов'язання (за винятком випадків, передбачених п. 2.3.6. договору) (п. 4.2.);

при порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань… більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5% від суми позову (п. 5.4.);

розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам (п. 6.4.);

детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2., 7.1. договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки (п. 6.5.);

кредит у вигляді непоновлюваної лінії видається готівкою через касу на строк з 22.08.2007 по. 22.08.2017 включно, з яких: 14000,00 дол. США, які надаються з метою купівлі будинку; 1400,00 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. договору; зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту; щомісяця в період сплати 0,20% від суми виданого кредиту; відсотків за дострокове погашення кредиту згідно із п. 3.11. договору та винагороди за проведення дострокового моніторингу згідно п. 6.2. договору;

періодом сплати вважати період з 20 по 27 число кожного місяця;

погашення заборгованості здійснюється шляхом щомісячних платежів у період сплати в розмірі 233,00 дол. США (п. 7.1.).

Виконання позичальником зобов'язань на кредитним договором забезпечено іпотекою належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, що була придбана 17.07.2007, а 22.08.2007 ОСОБА_1 і ОСОБА_4 уклали, відповідно, договір особистого страхування і договір страхування майна, вигодонабувачем за якими є ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 12, 15, 30-32, 38-40 кредитної справи № МК 78 FT).

23.08.2007 ОСОБА_1 за заявою № 1 на видачу готівки отримав передбачені кредитним договором 14000,00 дол. США, гривневий еквівалент яких складав 70700,00 грн (а.с. 6 кредитної справи № МК 78 FT).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором, складеного станом на 01.07.2015, убачається, що з моменту отримання кредиту і до жовтня 2014 року позичальник ОСОБА_1 виконував свої зобов'язання за договором, прострочена заборгованість за сумою кредиту вперше зафіксована станом на 28.10.2014, після чого стала накопичуватися і на час складання розрахунку становила 1172,39 дол. США, прострочена заборгованість за відсотками на цей час становила 282,39 дол. США, виникли й штрафні нарахування (а.с. 88-91). Обидві сторони пояснили апеляційному суду, що раніше не було проблем або непорозумінь із виконанням позичальником умов кредитного договору, ніхто не заперечував і того, що договором передбачалися ануїтетні платежі.

Під час огляду апеляційним судом оригіналів документів, що знаходяться в кредитній справі, ОСОБА_1 визнав, серед іншого, що саме він бажав одержати кредит, для чого звернувся до банку по кредитні кошти, особисто підписав Анкету-заяву від 10.08.2007 і після оформлення відповідних документів уклав із банком кредитний договір та одержав кошти. Позивач пояснив, що кошти були потрібні, як він висловився - для придбання будинку і будинок він купив.

На запитання про те, чи були йому зрозумілі умови кредитування, відомі сума кредиту, відсоткова ставка, якщо ні, то що саме було незрозуміло; яку саме інформацію щодо умов кредитування йому не повідомили, якщо таке мало місце; чи розумів він, що необхідно буде повернути кредит, щомісячно сплачувати кошти передбаченою в договорі сумою; чи ввів його кредитодавець в оману і якщо так, то щодо чого і як саме; в чому конкретно полягає порушення його прав тощо, позичальник відповів тим, що отримав кредит за курсу 5 гривень за долар США, а тепер курс долара набагато вищий, тому у нього виникли труднощі з поверненням коштів. Щодо підстав і міркувань, якими обґрунтовувався позов (порушення прав споживача фінансових послуг), позивач не дав відповідей на поставлені судом питання, не навів жодних конкретних даних і обставин, які б підтверджували міркування про порушення наданням проханого кредиту його прав як позичальника.

Таким чином, реальними підставами для пред'явлення позову про визнання кредитного договору недійсним слугували не ті, що були зазначені в позовній заяві, а істотне подорожчання валюти кредиту, внаслідок чого для позичальника виникли труднощі у виконанні зобов'язання. Визнані позивачем обставини враховуються за правилами ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Оглядом апеляційним судом тексту кредитного договору встановлено, що у ньому відсутні пункти 5.2.7., 5.2.8., які як несправедливі вказував серед підстав позову позичальник. Посилання сторони позивача вже в судовому засіданні апеляційного суду на п. 7.1. договору із вказівкою на щомісячний платіж у розмірі 0,20% від суми кредиту як на комісію, яку начебто мав на увазі позивач, не може бути враховане. По-перше, відповідним чином позов не обґрунтовувався, із цієї конкретної підстави та умови договору не пред'являвся та не розглядався судом першої інстанції, відповідні конкретні доводи не наводилися в апеляційній скарзі, питання про порушення положеннями пункту 7.1. договору прав позичальника не ставилося, тож за правилами ст. 11 ч. 1, ст. 303 ч. 1 ЦПК України та за відсутності обставин, передбачених ст. 303 ч. 3 цього Кодексу, апеляційний суд не вправі виходити за межі підстав, предмету позову та доводів апеляційної скарги. По-друге, попри наявність певних переддоговірних документів, визначальним для встановлення дійсного характеру правовідносин, що виникли між сторонами, є саме узгоджений зміст договору, в якому платіж у розмірі 0,20% від суми кредиту не названий «комісією», а відповідно до п.п. 2.2.3., 3.7. інші, окрім кредиту і відсотків, платежі, зазначені в п. 7.1. договору, визначаються як «винагорода», тому кваліфікація (тлумачення) платежу саме як комісії наразі є передчасним і не є безспірним. По-третє, поза викладеним, позичальник ОСОБА_1 отримав кредит саме на тих умовах (зокрема, із тими платежами), на яких сам просив його видати.

Отримавши кредит у іноземній валюті, позичальник усвідомлював можливі валютні ризики і не може заперечувати, що у нього існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні у відношенні до обраної для кредитування іноземної валюти, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг гривні та її девальвації. Можливість списання коштів із рахунку позичальника на погашення заборгованості за договором у валюті, відмінній від валюти договору, придбання валюти кредитування за відповідним валютним курсом передбачена і п. 2.2.5 договору, а можливість зміни умов кредитування внаслідок зміни курсу долара США до гривні передбачена п. 2.3.1. договору. Не був позичальник позбавлений і можливості звернутися за кредитом в національній валюті, з іншими умовами щодо його оплати. Про свою неспроможність виконувати зобов'язання за договором, якщо така мала місце на час отримання кредиту, позичальник кредитора не повідомляв, хоча, саме він повинен був у відповідному випадку це зробити.

Докази про будь-які застереження позичальника щодо умов договору у справі відсутні, в апеляційному суді позивач визнав, що не мав претензій до банку у зв'язку з укладанням договору, отриманням кредиту, не повідомляв його про несправедливість умов договору і т.ін. Небажання боржника нести валютні ризики, відповідати за порушення умов договору не можуть бути підставами для порушення законних прав кредитора. Зрештою, позичальник, за наявності для того підстав та конкретного обґрунтування, не позбавлений права ініціювати зміну умов кредитування, в т.ч., й зміну валюти зобов'язання, реструктуризацію боргу тощо (таке право випливає, крім іншого, й із п. 2.4.5. договору), доказів такої ініціативи з боку позичальника в справі немає, за відповідних умов позичальник може ставити і питання про визнання окремих положень договору недійсними, у зв'язку з чим вимога конче про визнання договору недійсним у цілому в усякому разі є передчасною.

Наявність підстав для визнання правочину недійсним, передбачених ст. 230 ч. 1 ЦК України, ст. 19 ч. 1 Закону № 1023-ХІІ, означає здійснення правочину позичальником за обставин, коли його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі (ст. 203 ч. 3 ЦК України). Ці вади волі, що виникли внаслідок: обману, коли одна сторона правочину навмисно вводить іншу сторону в оману, заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування; уведення в оману внаслідок ненадання під час пропонування продукції споживачу або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, як на це посилається в заяві позивач, означають, що особа вчиняє правочин добровільно, маючи на меті відповідний результат, проте - хибно оцінюючи дійсні обставини, при цьому, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Підстави недійсності правочину, обставини, на які посилався позивач, у тому числі, наявність у відповідача умислу на вчинення недобросовісних дій (обману, уведення споживача в оману, якщо йдеться про такі дії), який є обов'язковою ознакою відповідного цивільного правопорушення, слід належно доводити, втім, таких доказів у справі немає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до таких висновків.

Ініціатором укладання кредитного договору був позивач ОСОБА_1, який діючи вільно здійснив відповідне волевиявлення, внаслідок чого реалізував свої цивільні права та набув цивільних обов'язків. До моменту укладання договору до позичальника як до споживача фінансових послуг була доведена інформація відповідно до переліку та у формі, передбачених законом, що стверджується його власноручним підписом в Анкеті-заяві. З моменту звернення позивача по кредит і до моменту укладання договору пройшло 12 днів, протягом яких позивач мав можливість, якщо в цьому була потреба, узгоджувати умови кредитування, висувати свої заперечення, пропозиції щодо них, врегульовувати переддоговірний спір, якщо такий мав місце, і т.ін.

Письмова форма правочину щодо надання кредиту була дотримана, сторони у належній формі та на власний розсуд, вільно узгодили всі істотні умови договору, зміст якого щодо необхідної споживачу інформації про умови кредитування узгоджується із законодавством, при цьому, умови договору щодо сплати передбачених договором коштів ануїтетними платежами вказують на обізнаність позичальника із необхідністю протягом строку дії договору вносити щомісячно у визначений час однакові за розміром платежі. Договір укладено на умовах, із якими позичальник був обізнаний заздалегідь і заперечень щодо яких не мав. Оскільки документи, що складалися на переддоговірній стадії, не є складовою частиною власне договору (не є частиною його тексту, пунктами, статтями тощо), міркування про порушення правил щодо письмової форми правочину у контексті складання таких документів необґрунтовані.

Вад волі позичальника при укладанні кредитного договору не встановлено, доказів про такі позивачем не надано. Позичальник не мав ніяких заперечень щодо договору, виконував його, чим визнав свій обов'язок та підтвердив повну обізнаність із умовами кредитування, наслідками укладання договору, розуміння характеру і змісту кредитних відносин, у які вступав і раніше. До суду боржник звернувся більш ніж через вісім років після укладання договору та із підстав, які у дійсності не відповідають реальним підставам і мотивам, через які він по суті поставив неприйнятну вимогу про фактичну односторонню, всупереч нормам ст. 525 ЦК України, відмову від зобов'язання на своїх умовах, без урахування дійсних обставин і законних прав та інтересів кредитора. Вже лиш ці обставини вказують на фактичну відсутність підстав для позову, що наводилися в заяві, та на необґрунтованість пред'явленої вимоги.

Стосовно конкретних умов договору, на які посилався позивач у заяві як на несправедливі і такі, що створюють істотний дисбаланс у правах і обов'язках на шкоду споживачеві, то у справі не встановлено наявності таких несправедливих умов і дисбалансу. Усі види платежів, що їх належало сплачувати позичальнику, були з ним узгоджені до укладання договору, були відображені в договорі і позивачем не доведено, що він не був обізнаний із необхідністю сплати відповідних платежів, а також не доведено, що встановлення відповідного платежу сторонами суперечить вимогам закону, а тому платіж незаконно одержувався кредитором.

Не можна визнати несправедливими й такими, що створюють негативний для позичальника істотний дисбаланс і умови щодо відповідальності за порушення зобов'язань, на які у своїй заяві вказує позивач. Зокрема, позивач, вказуючи на різницю у ставках пені для кредитора і позичальника (п.п. 4.1., 4.2. договору), не враховує, що у разі застосування відповідної пені таке здійснюється за різні порушення, за різних умов і за різної бази, оскільки, наприклад, для банку базою для розрахунку пені є сума невиданого кредиту, що означає нарахування 14,00 дол. США пені за кожен день прострочення, а для позичальника базою є, наприклад, несплата щомісячного платежу, що означає нарахування 0,34 дол. США пені за кожен день прострочення.

Порівняння пунктів 4.1. (пеня для позичальника) і 5.4. (штраф для позичальника) та тлумачення їх як несправедливих із наведених у заяві мотивів некоректне і необґрунтоване. Щодо різних ставок пені для кредитора і боржника ідеться вище, а щодо штрафу, то такий стосується саме прав кредитора та конкретних обов'язків позичальника і може бути застосований тільки кредитором і лише за певних умов, прямо визначених договором. Слід мати на увазі й характер кредитних правовідносин, у яких кредитор, який надав кредит, виконав своє зобов'язання, тоді як позичальник повинен виконувати свої зобов'язання протягом тривалого часу, що збільшує відповідні ризики для кредитора та передбачає необхідність їх мінімізації, забезпечення виконання боржником зобов'язань протягом цього тривалого часу, одним із інструментів для чого є неустойка. Зрештою, пеня і штраф є різними видами неустойки, які застосовуються з різних підстав і різним порядком, тому вже лиш через це їх порівняння не є коректним, а встановлення договором за згодою сторін штрафу, який із відповідних підстав може бути застосований кредитором, не означає за наявності іншого виду відповідальності кредитора за порушення його зобов'язань необхідності автоматичного встановлення для нього й штрафу.

За змістом ст.ст. 57-60, ст. 143 ч. 1, ст. 179 ч. 1 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є лише ті факти, які мають значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, суд за відповідною заявою призначає експертизу для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. Це питання вирішується з урахуванням характеру і суті спірних правовідносин, підстав і предмета позову, предмета доказування, що випливає з підстав і предмета позову. З огляду на фактичні обставини справи, наведені положення цивільного процесуального закону, колегія суддів ухвалою від 20.02.2017 відмовила у задоволенні клопотання сторони позивача про призначення судово-економічної експертизи, оскільки проведення такої не викликається необхідністю в цій справі і колегія суддів не вбачала перешкод для вирішення спору без такого висновку експерта.

У суді першої інстанції відповідач як заперечував позов по суті, так і подав заяву про застосування позовної давності (а.с. 22). На час укладення оспореного договору діяли правила, відповідно до яких до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, застосовувалася позовна давність у п'ять років (ст. 256, ст. 258 ч. 3, ст. 261 ч. 1, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України). За обставинами справи та відповідно до наведеної позивачем у заяві правової позиції слід констатувати, що на час пред'явлення позову, що розглядається, позовна давність спливла і в разі обґрунтованості позову по суті для застосування позовної давності є правові підстави. Однак, якщо позов необґрунтований і недоведений по суті (як це встановлено в справі), у ньому належить відмовити саме із цих підстав, хоча б за відповідними вимогами і спливла позовна давність.

Відтак, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, рішення суду узгоджується із вимогами закону, є правильним по суті та справедливим, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді