Справа № 135/240/17 Провадження № 22-ц/772/1432/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого : Рибчинського В.П.

Суддів: Голоти Л.О., Зайцева А.Ю.

при секретарі : Топольській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 ОСОБА_5», про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, у якому просила визнати квартиру №33 в будинку №7 «б», що по вул. Прибережна в м. Ладижин, Вінницької області спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати право власності за ОСОБА_2 на ? частку квартири №33, що знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Ладижин, вул. Прибережна, 7 «б». В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати право власності за ОСОБА_3 на ? частку квартири №33, що знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Ладижин, вул. Прибережна, 7 «б».

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24 липня 2005 року по 25 листопада 2013 року проживали у шлюбі, під час спільного проживання придбали квартиру. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 пообіцяв вирішити питання про поділ квартири, однак позивач у 2017 році дізналася що він приживає у спільній квартирі з іншою жінкою та не має наміру ділити майно.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року, ОСОБА_2 звернулася до Апеляційного суду Вінницької області з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову Ладижинський міський суд Вінницької області мотивував своє рішення тим, що позивач пропустила строк звернення до суду, а відповідач подав заяву, у якій наполягав на застосування судом строків позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.07.2005 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі ними придбано квартиру № 33 в будинку №7-б, що по вулиці Прибережна в місті Ладижин Вінницької області. Шлюб між сторонами розірвано 25.11.2013 року.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 листопада 2013 року розірвано шлюб між сторонами.

20.04.2007 року між ВАТ "ОСОБА_6 ОСОБА_5" та ОСОБА_3, укладено договір іпотеки, за яким отримано кредит в розмірі 13 300 доларів США.

Із договору купівлі продажу квартири від 20.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_7 видно, що договір укладено на придбання квартири АДРЕСА_1, що у м. Ладижин Вінницької області, покупцем якої є ОСОБА_3 Продаж вчинено за 82 000,00 гривень.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14316352 від 20.04.2007 року, виданим Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», підтверджується, що право власності на квартиру АДРЕСА_1, що у м. Ладижин, Вінницької області зареєстровано на ОСОБА_3

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що сторони під час шлюбу придбали спірну квартиру і мають на неї рівні права, тобто по 1/2 частці на кожного відповідає встановленим обставинам та підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про застосування до позовних вимог ОСОБА_2В наслідків спливу строку позовної давності є помилковим.

У правовій позиції Верховного Суду України викладеній за наслідками розгляду справи № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року зазначено, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 1 статті 3607 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд першої інстанції частково зазначив в судовому рішенні вказану правову позицію Верховного Суду України, при цьому розтлумачивши її зміст на власний розсуд та не звернув увагу на зміст абзацу третього цієї правової позиції.

Зокрема, суд першої інстанції застосовуючи позовну давність до вимог позивача, дійшов висновку, що у даній справі строк позовної давності слід рахувати з часу розірвання шлюбу. При цьому, суд не звернув увагу на те, що сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя та в порушення ч. 1 статті 3607 ЦПК України в оскаржуваному рішенні суд не мотивував, чому він відступає від правової позиції Верховного Суду України викладеної за наслідками розгляду справи № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не відповідає принципам законності та обґрунтованості (ст. 213 ЦПК України), а відтак підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір між сторонами колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позивач ОСОБА_2 повязує початок перебігу строку позовної давності з порушенням свого права, а саме з початком проживання у спірній квартирі співмешканки ОСОБА_3 А також вказала на те, що дізналася з оголошень у газеті Нове місто про продаж спірної квартири.

Ці доводи не спростовано ОСОБА_3, а відтак підстави для задоволення заяви відповідача та застосування строків позовної відсутні.

У запереченні на позовну заяву ОСОБА_3 вказує на те, що спільних коштів на придбання квартири було лише 11443 дол. США, а решту кошів він взяв у кредит, який погасив за кошти своїх батьків. На підставі таких доводів ОСОБА_3 вважає, що частка квартири дружини є набагато меншою ніж 1/2.

Такі доводи відповідача є неприйнятними з наступних підстав.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Як встановлено судом і убачається із матеріалів справи, спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу.

На підтвердження своїх заперечень відповідач надав суду копії кредитних договорів та боргових розписок.

При цьому відповідачем не заявлено зустрічних самостійних позовних вимог щодо визнання спірної квартири особистою власністю, в той час як відповідно до 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Таким чином, з огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що квартира №33, що знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Ладижин, вул. Прибережна, 7 «б» придбана сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 63 СК Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була придбана на ім`я відповідача ОСОБА_3 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2 Тобто володіння сторонами у справі спірною квартирою на праві спільної сумісної власності презюмується.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, та наявності правових підстав для виділення у власність сторін по 1/2 частини квартири, кожному.

За таких обставин, та враховуючи те, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи було неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, які суд вважав встановленими, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_2

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів враховує положення п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у якому пленум розяснив: якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

За таких обставин, витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 1629,49 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 квітня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю:

визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2;

визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Понесені ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1629,49 грн. компенсувати їй за рахунок держави шляхом стягнення з Державного бюджету України.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_8

Судді: /підпис/ ОСОБА_9

/підпис/ ОСОБА_5

Згідно із оригіналом

Головуючий: В.П. Рибчинський