АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

21 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто») та ОСОБА_3 29.11.2011 було укладено Угоду № 379994 (далі - Угода) та підписано Додатки № 1 і № 2, які є невід'ємною частиною угоди. На виконання умов Угоди за результатами асигнаційного акту від 27.07.2012 ОСОБА_3 отримала та зареєструвала на своє ім'я 30.08.2012 автомобіль, а також зобов'язалася оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих їй послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків. В забезпечення виконання Угоди між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 22.08.2012 було укладено Договір поруки, яким передбачена солідарна відповідальність відповідачів, у разі невиконання ОСОБА_3 умов Угоди.

Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_3 з квітня 2014 року припинила оплату щомісячних платежів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у сумі 292 893,03 грн.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

12 січня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 останній оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що судом неповно з'ясувано всі обставини, що мають значення для справи, а саме обставини припинення поруки. Звертаючись до суду з позовом в вересні 2015 року позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 припинила оплату внесків з квітня 2014 року. Посилаючись на те, що угодою було передбачено щомісячні внески, вважав, що суд повинен був застосувати положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки у зв'язку зі спливом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання.

Також, як на підставу скаування рішення в частині солідарного стягнення боргу з поручителя, посилався на незастосування судом норми матеріального права ч. 1 ст. 559 ЦК України. Зазначив, що за умовами договору поруки, викладених в договорі, розмір відповідальності становить 115 800,04 грн., а позивачем заявлено вимоги виходячи з вартості автомобіля в розмірі 300 000 грн. Посилаючись на те, що матеріали справи не містять доказів, що до Угоди вносилися зміни, порука є припиненою, оскільки збільшення обсягу відповідальності відбулося без його згоди.

За вказаних обставин, просив заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року в частині стягнення з нього суми заборгованості скасувати.

Представник позивача - Римар А.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із зайнятістю в судовому засіданні по іншій справі.

Колегія суддів визнала причини неявки представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 неповажною. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача Римара А.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 листопада 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_3 укладено Угоду № 379994 та підписано Додатки № 1 та № 2 до неї, які є невід'ємною частиною до Угоди. Дана Угода укладена в рамках створеної позивачем системи надання послуг з придбання автомобіля «АвтоТак».

На виконання умов Угоди за результатами асигнаційного акту від 27 лютого 2012 року ОСОБА_3 отримала та зареєструвала на своє ім'я 30 серпня 2012 року автомобіль марки «KIA VENGA», 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1.

Статтею 5 Угоди передбачено обов'язок ОСОБА_3 виконувати зобов'язання, передбачені Угодою, в порядку та строки, визначені Угодою. Згідно умов Угоди ОСОБА_3 зобов'язалася оплатити стовідсоткову вартість автомобіля та вартість наданих їй послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд виходив з того, що після укладання Угоди до отримання автомобіля ОСОБА_3 свої зобов'язання виконувала належним чином. Проте, з квітня 2014 року остання припинила оплату щомісячних повних внесків, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 292 684 грн. 03 коп.

ОСОБА_3 рішення суду про стягнення з неї заборгованості не оскаржувала, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо невірного висновку суду стосовно визначеного розміру заборгованості, а тому рішення суду в цій частині судом апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, не перевірялося.

Ухвалюючи рішення, про задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов'язань за Угодою № 379994 між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 22 серпня 2012 року укладено Договір поруки.

Згідно пунктів 1.1., 1.2. Договору поруки за цим Договором поручитель зоов'язується відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання боржником зобов'язань, що виникають з угоди. В разі невиконання боржником зобов'язань за угодою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Доводи апеляційної скарги про припинення поруки з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК Украни є необґрунтованими.

Згідно частини 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Застосування вказаної норми в її другій частині стосовно припинення договору поурки після закінчення шестимісячного строку для пред'явлення вимоги поручителю можливо виключно за умови, якщо не встановлено строк поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-170цс13, яка у відповідності до вимог, передбачених ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

З матеріалів справи, зокрема з пункту 4.4. Договору поруки від 22.08.2012, укладеного між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1, вбачається, що строк дії даного договору до 30 листопада 2024 року (а.с. 10 на звороті).

Так, норма ч. 4 ст. 559 ЦК України визначає, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, тобто таким строком є саме строк договору поруки.

В пункті 4.4 статті 4 договору поруки зазначено саме строк дії договору поруки, а не строк виконання основного зобов'язання за угодою. Строк дії договору поруки та строк виконання основного зобов'язання є різними поняттями за своєю правовою природою та з настанням яких виникають різні правові наслідки.

Таким чином, в даному випадку до правовідносин між позивачем та поручителем за договором поруки можливо застосувати положення ч. 4 ст. 559 ЦК України лише в частині щодо припинення договору поруки після закінчення строку встановленим в ньому.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що у позивача сплив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо припинення поруки з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України (збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди), враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Так, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Крім того, згідно роз'яснень, які викладені у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», якщо в договорі поруки умови збільшення обсягу відповідальності сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Пунктом 2.1. Договору поруки передбачено, що порукою згідно цього Договору забезпечено виконання боржником зобов'язань за Угодою, в тому числі виконання обов'язків щомісячно сплачувати передбачені угодою повні внески, які складаються з сум чистого внеску, внесків в оплату послуг та внесків в оплату страхового платежу, а також виконання обов'язків по сплаті інших платежів, передбачених угодою.

Обставини збільшення обсягу відповідальності позивачем визнано та не оспорюються.

Зі змісту договору поруки вбачається, що сторонами узгоджено умови збільшення обсягу відповідальності.

З пункту 2.4. Договору поруки вбачається, що поручитель і кредитор цим погоджуються, що розмір забезпечених порукою вимог кредитора до боржника дорівнює сумі всіх повних внесків та інших, передбачених угодою платежів, що підлягають сплаті боржником. На момент підписання договору поруки розмір забезпечених порукою вимог складає 115 800 грн. Вказана заборгованість може бути змінена в порядку, передбаченому в ст. 2, 9 Додатку № 2 до Угоди.

Згідно п. 2.1 ст. 2 Додатку № 2 до Угоди поточна ціна автомобіля є критерієм для розрахунку розміру складових повних внесків та інших платежів, передбачених Угодою, протягом всього строку існування групи, та повідомляється АВТО ПРОСТО постачальником.

Поточна ціна автомобіля, зазначена в Додатку № 1 до Угоди, - це остання поточна ціна автомобіля, повідомлена АВТО ПРОСТО постачальником, на день укладення Угоди (п. 2.2 ст. 2 Додатку № 2 до Угоди).

Згідно Додатку № 1 до Угоди ціна автомобіля становить 104 800 грн.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Авто Просто» у позовній заяві зазначено, що розрахунок повних внесків здійснено виходячи з поточної ціни автомобіля на серпень 2015 року, яка становила 330 000 грн.

Обов'язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Відповідно до п. 2.5 Договору поруки сторони погодили, що протягом дії Договору у випадках зміни Умов, якщо можливість цих змін прямо передбачена Угодою, у випадках змін розміру зобов'язань, забезпечених порукою та/або змін строків виконання зобов'язань, якщо такі зміни здійснюються на підставаї передбачених основним зобов'язанням, відповідні зміни вносяться лише до угоди, і не потребують внесення змін до Договору. На внесення передбачених цим пунктом змін Поручитель надає згоду під час підписання цього Договору.

За умовами ст. 8 Угоди, ця Угода може бути змінена лише за згодою Сторін шляхом Додаткової Угоди.

ОСОБА_1 як поручитель був проінформований про збільшення розміру забезпеченого порукою зобов'язання та надавав свою згоду на зміну зобов'язання, зокрема щодо збільшення поточної ціни автомобіля, шляхом внесення змін до Угоди.

Оскільки, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем дотримано порядок змін розміру зобов'язань, передбаченого Договором поруки та Угодою, у спосіб внесення змін до Угоди за згодою Сторін, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено, що зміна розміру зобов'язання відбулася за згодою поручителя.

Верховний Суд України сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року № 6-18цс11 та № 6-69цс11,у яких зазначив, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов'язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Таким чином, у справі, яка переглядається, порука припинилася, оскільки позивачем збільшено поточну ціну автомобіля в порушення умов Угоди без згоди поручителя, що всупереч положенням частини першої статті 559 ЦК України збільшує обсяг відповідальності поручителя.

Ухвалюючи рішення, про солідарне стягнення заборгованості, суд першої інстанції вказаних обставин та положень закону не врахував, не надав належної оцінки діям поручителя, зокрема щодо надання ним згоди на збільшення обсягу відповідальності, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про солідарне стягнення заборгованості та задоволення позовних вимог до ОСОБА_1

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині та ухвалення нового.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2016 року - скасувати в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/11469/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2929/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Великохацька В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.