АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2984/16-ц Номер провадження 22-ц/786/425/17Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів: Абрамова П.С., Одринської Т.В.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 грудня 2016 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з вказаним позовом, просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на її користь заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 26 410 грн. 32 грн., а саме: нараховані відсотки - 8 471 грн. 50 коп., пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 17 938 грн. 82 коп. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування зазначеного позову зазначено, що відповідачі не виконують умов договору про іпотечний кредит і рішення Київського районного суду м.Полтави від 27.11.2015 року, тому за період з 29.07.2015 року по 18.12.2015 року нараховані відсотки за невиконання умов договору в розмірі 8 471 грн. 50 коп. та пеня в розмірі 17 938 грн. 82 коп.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 05 грудня 2016 року позовні вимоги Державної іпотечної установи задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит (нараховані відсотки) в сумі 8 471 грн. 50 коп.. В задоволенні решти позовних вимог Державної іпотечної установи відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі Державна іпотечна установа, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що висновки суду про пропуск шестимісячного строку для пред?явлення вимоги до поручителя ОСОБА_3 суперечать фактичним обставинам та нормам матеріального закону, яким врегульовані спірні правовідносини. Рішення ж місцевого суду у частині вимог про стягнення пені є наслідком неправильного застосування ч.3 ст.551 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно до ст.307 ч.1 п.2, ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті заявлених вимог в разі неправильного застосування судом матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «Енергобанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № КІ-1, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 180 000 грн. зі сплатою 15 % річних строком погашення не пізніше 08 грудня 2021 року (а.с.8-16).

ПАТ «Енергобанк» взяті на себе зобов'язання виконав та надав відповідачу кредитні кошти.

В цей же день 08 грудня 2011 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір поруки № кі-2-п, згідно з умовами якого відповідач ОСОБА_3 зобов'язалася відповідати перед банком солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором про іпотечний кредит (а.с.20-23).

02 лютого 2012 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Енергобанк» укладено договір відступлення права вимоги № 49/12, за умовами якого ПАТ «Енергобанк» передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит між банком та ОСОБА_2, а також за договором поруки між банком і ОСОБА_3.(а.с.24-27).

Умови договору ОСОБА_2 належним чином виконано не було і станом на 29 липня 2015 року заборгованість за кредитом складала 154 988,13 грн., з яких: по основній сумі боргу 147 385,96 грн., нараховані відсотки 6 365,29 грн., пеня 742,44 грн., інфляційні втрати 494,44 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Полтави від 27 листопада 2015 року позовні вимоги Державної іпотечної установи задоволено - стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 154 988 грн. 13 коп., яка існувала станом на 29 липня 2015 року, з яких: по основній сумі боргу 147 385,96 грн., нараховані відсотки 6 365,29 грн., пеня 742,44 грн., інфляційні втрати 494,44 грн.

Пунктом 4.2 договору поруки, укладеним між ПАТ «Енергобанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3, не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором (а.с.11).

Згідно довідки Державної іпотечної установи №2365/11/2 від 18.05.2016 року за період з 29 липня 2015 року по 18 грудня 2015 року нарахована заборгованість за договором про іпотечний кредит у сумі 26 410,32 грн., з яких: 8 471,50 грн. відсотки за користування кредитними коштами і 17 938,82 грн. пеня за прострочення повернення кредитних коштів (а.с.6).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту і послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові N 6-691цс16 від 7 вересня 2016 року.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 3.4) про збереження зобов?язання боржника і поручителя перед кредитором до моменту, коли усі зобов?язання за договором про іпотечний кредит будуть виконані повністю (а.с.21), не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі слід застосувати норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Разом з тим, згідно із частиною п'ятою статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

З матеріалів справи слідує, що заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь Державної іпотечної установи заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі 154 988 грн. 13 коп., яка існувала станом на 29 липня 2015 року, з яких: по основній сумі боргу 147 385,96 грн., нараховані відсотки 6 365,29 грн., пеня 742,44 грн., інфляційні втрати 494,44 грн.

Таким чином, Державна іпотечна установа як кредитор у основному зобов?язанні реалізував своє право на стягнення з поручителя заборгованості солідарно з боржником у межах строку дії договору поруки шляхом звернення до суду з позовом, а тому відсутні підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України до вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами і пені, які нараховані за період після ухвалення рішення, яке набрало законної сили.

Зважаючи на наведене слід дійти висновку, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 несуть солідарний обов?язок по вимогам Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості за період з 29 липня 2015 року по 18 грудня 2015 року у сумі 26 410,32 грн., з яких 8 471,50 грн. нараховані відсотки та 17 938,82 грн. - пеня за прострочення сплати кредитних коштів.

Зменшуючи в порядку ч.3 ст.551 ЦК України розмір нарахованої пені, суд першої інстанції виходив з того, що 11 371 грн. 99 коп. є сумою коштів, що були сплачені ОСОБА_2 понад суму коштів, які підлягали сплаті за рішенням суду, а тому визнав за можливе зменшити суму пені до вже сплачених 11 371 грн. 99 коп.

Такий висновок є помилковим, оскільки суд першої інстанції неправильно оцінив наданий позивачем розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що у період з 29 липня 2015 року по 18 грудня 2015 року пеня у сумі 17 938 грн. 82 коп. нарахована з урахуванням вже сплачених 11 371 грн. 99 коп., тобто якщо б ця сума не була сплачена добровільно розмір пені за вказаний період був би 29 310 грн. 81 коп.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Як вбачається з розрахунку заборгованості розмір нарахованої пені (17 938 грн. 82 коп.) більш ніж удвічі перевищує розмір збитків (8 471 грн. 50 коп.), а тому, користуючись правом, передбаченим ч.3 ст.551 ЦК України, колегія суддів визнає за необхідне зменшити суму пені до розміру нарахованих процентів за користування кредитними коштами, тобто до 8 471 грн. 50 коп.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 1 378 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.1), а також судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 515,80 грн., а всього 2 893 грн. 80 коп., а тому ця сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача з кожного у рівних частках, тобто по 1 446 грн. 90 коп.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи (вул.Лесі Українки б.34, м.Київ, 01601, ідентифікаційний номер 33304730, п/р№9 в ПАТ «Державний ощадний банк» МФО 300465) - 16 943 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи (вул.Лесі Українки б.34, м.Київ, 01601, ідентифікаційний номер 33304730, п/р№9 в ПАТ «Державний ощадний банк» МФО 300465, в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору по 1 446 грн. 90 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: П.С.Абрамов

Т.В.Одринська