Справа № 169/240/17
Провадження № 2/169/87/17
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 травня 2017 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Турак О.В.,
секретар судового засідання Гаврилюк Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
У квітні 2017 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
У дане судове засідання представник позивача не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечує проти заочного розгляду справи та просив позов задовольнити і розглядати справу без участі представника Банку.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, хоч був вчасно і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Зі згоди представника позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що 14 квітня 2007 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 993.60 грн на строк по 14 квітня 2008 року включно зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 165.60 грн та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 24.34 грн (а.с. 5).
Зі змісту заяви (а. с. 5) слідує, що ОСОБА_1 виразив свою згоду про те, що дана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і Тарифами складає між заявником та банком кредитний договір.
Пунктами 5.1, 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам визначено обовязок позичальника при порушення строків платежів сплатити банку пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки, а також штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості за кредитним договором.
Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України, передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.
Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Саме така за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-100 цс 14 від 03 вересня 2014 року, ухваленій в порядку ст.ст.353 - 3607 ЦПК України.
Крім того, суд вважає безпідставною та необґрунтованою вимогу позивача про стягнення неустойки одночасно у виді пені та штрафу з таких мотивів.
Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу), поняття та види якої визначено у ст. 549 ЦК України.
За змістом ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Згідно з ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Штраф і пеня як різновиди неустойки обчислюються у відсотках від суми невиконаного, неналежно виконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобовязання.
Умовами кредитного договору, а саме, п. 5.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.
Між тим, згідно з п. 5.3 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення будь-якого з грошових зобовязань за договором: 500 грн + 5% від суми позову.
Із доданого до позовної заяви розрахунку слідує, що позивач нарахував неустойку у виді штрафу в тому числі, і на суму нарахованої пені, тобто застосував до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність, а саме: два різновиди (штраф і пеню) одного й того ж самого виду відповідальності (сплата неустойки) за одне й те ж порушення зобовязання (прострочення виконання грошового зобовязання за кредитним договором), що є неприпустимим.
Крім цього, вимога позивача про стягнення передбаченої п. 5.3 кредитного договору неустойки у виді фіксованого штрафу в розмірі 500 грн. не ґрунтується на вимогах закону, оскільки така умова договору не відповідає визначеному законом змісту цього поняття та його правовій природі як грошової суми, що обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, яка носить імперативний характер, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а тому підстав для її стягнення немає, оскільки встановлення розміру штрафу як неустойки у фіксованій твердій грошовій сумі законом не передбачено і відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України не допускається.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення нарахованої банком суми штрафу до задоволення не підлягають.
Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003цс15).
В решті позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивача 1600 грн. судового збору.
На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 11, 58-60, 88, 197, 209, 213-215, 218, 224-228 ЦПК України, суд
Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
У решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.