Ухвала іменем україни
15 лютого 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,Мазур Л.М., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_7, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 06 липня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКіБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 9 492,00 дол. США строком до 06 липня 2014 року зі сплатою 18 % річних.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитом, згідно з умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором від 06 липня 2014 року, укладеного з ОСОБА_6

ОСОБА_6 умови кредитного договору не виконав, допустив утворення заборгованості, яка станом на 23 травня 2014 року склала 18 146 дол. США, що за курсом НБУ станом на 23 травня 2014 року становить 212 869 грн 72 коп., та яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 212 591 грн 77 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що відповідач умови кредитного договору не виконав, заборгованість не повернув.

При цьому судом встановлено, що строк позовної давності, про застосування якої просив відповідач, слід рахувати від дати укладення договору купівлі-продажу права вимоги за вищевказаним кредитним договором, а саме з 19 грудня 2011 року, тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна погодитись.

Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між АКіБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 9 492,00 дол. США, строком до 06 липня 2014 року зі сплатою 18 % річних.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитом, згідно з умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором від 06 липня 2014 року, укладеним із ОСОБА_6, позивачу.

ОСОБА_6 умови кредитного договору не виконав, кредитні кошти не повернув.

Звертаючись до суду з позовом, банк надав довідку щодо заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2007 року, відповідно до якої заборгованість відповідача станом на 23 травня 2014 року складає 18146,75 дол. США, що згідно з курсом НБУ складає 212 869 грн 72 коп., а саме: тіло кредиту - 7 571 доларів США, що в еквіваленті - 88 811 грн 31 коп., відсотки - 10 575, 75 доларів США, що в еквіваленті - 124 058 грн 41 грн. З них прострочена заборгованість складається із 7 345 доларів США, що в еквіваленті складає 86 160 грн 23 коп., відсотки - 5 713,72 доларів США, що в еквіваленті складає 67 024 грн 56 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи частково позов та визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд взяв до уваги інформацію, що містить вищезазначена довідка. Проте такий висновок суду зроблено на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, оскільки у матеріалах справи також міститься наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором, який згідно зі ст. ст. 58, 59 ЦПК України є належним і допустимим доказом у такій категорії справ, мотивів відхилення якого судами не наведено (а. с. 198-199, 201-202). Крім того, суд не звернув уваги на розбіжності щодо суми заборгованості у довідці та розрахунку заборгованості, їх не усунув.

Крім того, судом не враховано наступне, що відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили строк повернення кредиту до 06 липня 2014 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з графіком погашення кредиту позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені додатком № 1 до кредитного договору, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 06 числа поточного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 з 08 січня 2009 року припинив здійснювати погашення кредиту, у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором.

Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Проте суд зазначене не врахував, не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявна заява відповідача ОСОБА_6, подана представником - ОСОБА_7, про застосування строків позовної давності (а. с. 127 т. 1).

Крім того, згідно зі ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Суди у порушення вимог ст. 212 ЦПК України вищезазначених вимог закону до уваги не взяли, дали невірну оцінку наданим доказам у їх сукупності, неправильно витлумачили норми закону.Ухвалюючи рішення, не врахували вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57-59, 64, 315 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, який діє через представника ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана