ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5164/16-ц
Провадження № 2/210/611/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,
за участі секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,
позивача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, -
17 листопада 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача ОСОБА_2, - ОСОБА_4 (довіреність від 07 березня 2014 року, термін дії, до 07 березня 2017 року (а.с.33), із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог представник позивач вказує на те, що 18 жовтня 2013 року, о 12 годині 20 хвилин, водій, громадянин ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz», модель «312 Д», реєстраційний державний номер НОМЕР_1, рухаючись по вулиці Косіора, в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області, зі сторони проспекту Металургів в напрямку вулиці Рязанова, допустив зіткнення, зі стоячим на узбіччі з правого краю від проїзної частини автомобілем марки «Suzuki», модель «Grand Vitara», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, котрий належить позивачеві ОСОБА_2
Зазначає, що крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у наступному. Так, сама пригода здійснила негативний вплив на психологічний стан сімї позивача, змінилося їхнє нормальне життя, порушився сон. На момент дорожньо-транспортної пригоди, позивач зі своєю родиною, могли б перебувати в автомобілі, одна думка про наслідки такої ситуації, шокує. У позивача зявилася фобія, вона стала боятися залишати свій автомобіль без нагляду, а коли доводиться то дуже переживаю за його збереження. Такі переживання здійснили на позивача та на її сімю, негативний емоційний вплив та завдали емоційних страждань. Позивач дуже злякалася, що через неправомірні дії відповідача, ледь не постраждала її родина, і до цього часу не може оговтатися. Крім того, для неї важко перенести пошкодження її власності, а саме автомобілю. Вона багато років збирала кошти для його купівлі, тобто приклала чи малих зусиль для його придбання, підтримувала його у бездоганному стані, а тому для неї факт пошкодження транспортного засобу є дуже болючим. На цей час вона не може відремонтувати автомобіль у зв'язку з браком коштів, такий його стан кожен день спричиняє їй душевний біль та нагадує про події дня, коли сталася дорожньо-транспортна пригода. Більш того, позивача обурює поведінка відповідача, який проігнорував її звернення про мирне вирішенням питання щодо відшкодування збитків та після чого на зв'язок із нею не виходить. Також їй довелося витратити чи мало часу на поїздки до оцінювачів, в правоохоронні органи, в адвокатські обєднання, в суди, з питань консультування, надання пояснень слідчим органам, отримання послуг адвоката, звернення до суду, що відібрало в неї дуже велику кількість часу та нервів. З дня коли трапилася дорожньо-транспортна пригода і до сьогодні, сімя позивача не може повноцінно відпочити та відновити сили, так як переживання з цього приводу тримають її та членів сімї в постійній психологічній напрузі.
Присутня у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надала пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримала їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення в засобах масової інформації, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.
Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.
Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).
За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
З письмових матеріалів справи та пояснень позивача судом встановлено, що згідно вироку Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року (а.с.29-30), відповідача ОСОБА_3 (а.с.31-32) визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, призначено покарання у вигляді 02 років обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами, та звільнено від відбування покарання з випробуванням, терміном на 01 рік, з покладенням обовязків, передбачених ст.76 КК України.
Згідно вказаного вище вироку суду, встановлено, що 18 жовтня 2013 року, близько 12 години 30 хвилин, водій ОСОБА_3 керуючи автобусом «Мерседес Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_3 по маршруту №205 «ОСОБА_1 Ріг Головний - Карачуни», рухався по вул. Косіора з боку пр. Металургів в напрямку вул. Рязанова в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, з пасажирами в салоні в кількості близько 5-7 чоловік, зі швидкістю близько 50 кілометрів на годину. Водій ОСОБА_3 діючи злочинно недбало, був неуважним до дорожньої обстановки, та порушуючи тим самим вимоги: п.п.1.5; 2.3(б); 12.1 Правил дорожнього руху України, що приписують: 1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху,., не повинні створювати небезпеку або перешкоду для руху, загрожувати життю або здоровю громадян, спричинити матеріальну шкоду; 2.3 - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; 12.1 - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, рухаючись по проїзній частині вул. Косіора біля будинку №21 при виборі в встановлених межах безпечної швидкості руху не враховував дорожню обстановку, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, допустив занос керованого ним автобусу в наслідок чого водій ОСОБА_3 втратив контроль над керуванням автобусу і зіткнувся з автомобілем «Сузукі ОСОБА_6» реєстраційний номер НОМЕР_4, який стояв біля правого краю проїзної частини, після чого виїхав за межі проїзної частини, де зіткнувся передньою частиною керованого ним автобусу «Мерседес Бенц» реєстраційний номер НОМЕР_1, з деревом. Внаслідок злочинно недбалих дій пасажирці автобусу «Мерседес Бенц» реєстраційний номер НОМЕР_1 потерпілій ОСОБА_7, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці без зміщення уламків, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоровя, більше 21 доби, згідно висновку експерта №2977 від 26 листопада 2013 року. Згідно висновку експерта №58/27-365 від 21 листопада 2013 року водій ОСОБА_3 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді шляхом виконання вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України. В діях водія ОСОБА_3 по керуванню автобусом «Мерседес Бенц» вбачається невідповідність вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися в причинному звязку з дорожньо-транспортною пригодою.
В результаті вищевказаного зіткнення було пошкоджено автомобіль позивача ОСОБА_2 марки «Suzuki», модель «Grand Vitara», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.5), а саме деформовано задню частину автомобілю та праве заднє колесо.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача став не придатним для використання за призначенням, тому для транспортування його з місця дорожньо-транспортної пригоди довелося скористатися послугами евакуатора, за що позивачем було сплачено суму у розмірі 400,00 гривень, що підтверджується чеком №1810/2 та рахунком-фактурою від 18 жовтня 2013 року (а.с.22-25).
Також, позивачем були понесені витрати на проведення товарознавчої експертизи для встановлення вартості матеріальних збитків: вартість проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу склала 850,00 гривень, що підтверджується квитанцією №992.465.1 від 23 жовтня 2013 року, та рахунком-фактурою №230 (а.с.28), а також оповіщення телеграмою ОСОБА_3 про проведення товарознавчої експертизи, - 154,68 гривні, що підтверджується квитанцією за відправлення телеграми (а.с.26-27).
Виходячи з положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.
Згідно до ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Згідно приписам п.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, які мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою.
Відповідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Крім того, виходячи з положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Пунктом 3 Пленуму Верховного суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
В той же час, п.4 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.
Відповідно до розяснень, даних в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана та вина останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, істотність вимушених змін в життєвих стосунках.
Враховуючи вищезазначені докази та надані суду документи, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.
Судові витрати суд вважає за необхідне розподілити на підставі ст.88 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: Н. Ю. Вікторович