Провадження № 2/331/50/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Антоненко М.В., при секретарі Андрієнко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання договору недійсним без застосування наслідків недійсності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання договору недійсним без застосування наслідків недійсності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в період часу з 1999 року по серпень 2015 року позивач проживала однією сімєю із ОСОБА_2 без офіційної реєстрації шлюбу, проживали однією сімєю, вели спільне господарство, 04.12.2007 року у них народилася спільна дитина ОСОБА_4. До останнього часу вони проживали разом за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_1, після окупації території АР Крим вони були вимушені переїхати до м. Запоріжжя, однак, стосунки між ними погіршилися, та на теперішній час, фактичні шлюбні відносини припинено. Фактичні шлюбі стосунки припинилися після серпня 2015 року, але до 02.01.2016 року вони продовжували проживати разом у спільній квартирі, розташованій за адресою АДРЕСА_2.

02.01.16 року ОСОБА_2 самовільно змінив замки у вказаній вище квартирі, фактично залишивши ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_4 на вулиці, після чого спільне проживання стало не можливим. Оскільки шлюб не був офіційно зареєстрований, у інший шлях отримати або відновити документи, що підтверджують зазначені факти не можливо по причині їх відсутності. Встановлення факту проживання однією сімєю необхідно для встановлення права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання однією сімєю в порядку, передбаченому ст. 74 Сімейного кодексу України.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, однак, після окупації території АР Крим переїхала до м. Запоріжжя, де отримала статус внутрішньо переміщеної особи та тимчасову реєстрацію за адресою АДРЕСА_2.

Квартира за адресою АДРЕСА_2, була придбана позивачкою та ОСОБА_2 за час спільного проживання у 2002 році та є спільною сумісною власністю подружжя, на що прямо вказує ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, відповідно до якої якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Той факт, що на теперішній час шлюбні стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично припинено ніяким чином не впливає на статус майна, що перебуває у спільній сумісній власності, адже відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а ч. 2 ст. 68 СК України прямо вказує, що розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Не зважаючи на вимоги закону щодо права спільної сумісної власності подружжя, 02.02.16 року відповідач - ОСОБА_2, з метою приховати майно від поділу, продав квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2, своїй рідній сестрі - відповідачу - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 610 від 02.02.16 року, у звязку із чим позивач змушена звернутись до суду та просить встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_2 в період часу з 1999 року по серпень 2015 року та визнати недійсним договір №610 від 02.02.2016 року купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_3.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник відносно позову заперечили та просять у його задоволенні відмовити, у звязку з тим, що факт проживання з ОСОБА_1 з 1999 року заперечує. Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком до 31.01.2002 року, почав проживати з ОСОБА_1 в 2007 році, того ж року у них народилася дочка ОСОБА_5, спірну квартиру придбав у 2002 році, задовго до того, як вони почали проживати разом, з 1998 року по 2000 рік взагалі проживав з іншою жінкою ОСОБА_6, потім підтримував з нею стосунки до 2006 року.

Відповідач по справі ОСОБА_2 у судове засідання зявилася, проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

При вирішенні цивільного спору необхідно врахувати, що згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що вважає, ОСОБА_2 вітчимом, проживали разом з ним з кінця 90- х років до 2015 рік, за цей період проживали в квартирах за різними адресами, по вулицям 12 Квітня, Аваліані, ОСОБА_8.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що є подругою ОСОБА_1, колишній чоловік позивачки ОСОБА_10 пішов з сімї в 1999 році, приблизно ж в 1999 році вона познайомилася з ОСОБА_2, позивач з відповідачем ОСОБА_2 проживали разом, вели спільне господарство, купували разом речі, їй відомо, що за цей період проживали в квартирах за різними адресами, по вулицям Аваліані, ОСОБА_8.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що знайома з позивачкою з 1996 року, їй відомо, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 проживали разом з 2000 року, проживали в квартирах за різними адресами, по вулицям Аваліані, ОСОБА_8.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вони друзі з відповідачем ОСОБА_2, познайомилися приблизно в 1997 році, з ОСОБА_1 не знайомі, з ОСОБА_2 мали близькі стосунки, проживали разом приблизно в 1998-2000 роках по вул. Чарівній, потім по вул. Гудименко, кілька разів їздили відпочивали разом на море, потім ОСОБА_2 проживав одинІНФОРМАЦІЯ_2, Восьмого Березня, ОСОБА_8, але вони продовжували зустрічатися, приблизно з 2007 року по 2011 рік жодних стосунків не підтримували.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що є товаришем ОСОБА_2, разом навчалися в інституті, більш близькі стосунки почали підтримувати з 1997 року, з 1999 року бачились приблизно раз в неділю, ОСОБА_2 до 2002 року знімав квартиру разом з двома друзями, десь з 2003 року ОСОБА_2 почав стосунки з ОСОБА_1, однією сімєю почав проживати з нею вже коли народилася дочка.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що є батьком позивачки, в 1999 році ОСОБА_2, сказав йому, що хоче проживати з ОСОБА_1 однією сімєю, після чого вони почали жити разом, вели спільне господарство, разом їздили відпочивати, гроші у розмірі 8000 доларів США дали ОСОБА_2, ніяких розписок з нього не брали, оскільки вважали його чоловіком позивачки і частиною родини. За цей період проживали в квартирах за різними адресами, по вулицям 12 Квітня, Аваліані, ОСОБА_8.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що є матірю позивачки, та дала показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_13

Як вбачається із змісту уточненого 30.09.2016 року позову, позивач просить суд встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 1999 року по серпень 2015 року та визнати недійсним договір №610 від 02.02.2016 р. купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4.

Для правильного вирішення справи, необхідно визначити підстави та предмет позову, період спірних правовідносин та обставини, які стосуються предмету доказування.

Із змісту позову вбачається, що предметом позову є квартира розташованої за адресою: АДРЕСА_4, відчужена ОСОБА_2 за договором №610 від 02.02.2016 року купівлі-продажу; підставами позову є обставини проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 1999 року по серпень 2015 року.

Частиною 1 статті 74 Сімейного кодексу України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно даних паспорту громадянина України СА 459315, виданого 16.06.1997 року Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області, який належить ОСОБА_1, 14 липня 1989 року між позивачем та громадянином ОСОБА_10 було зареєстровано шлюб, який було розірвано 31 січня 2002 року, а-з №43.

За таких обставин, покази свідків допитаних у судовому засіданні по даній справі, які стверджували, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали однією сімєю з 1999 року по 30.01.2002 року, не можна вважати належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, а тому до таких показів суд відноситься критично.

Квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Костянтина Великого, буд. 4, яка є предметом позову, була придбана ОСОБА_2 у власність за договором купівлі-продажу від 20 лютого 2002 року, посвідченого Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_15, зареєстрованим в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 21 лютого 2002 року.

З наведеного є наочним, що періодом спірних правовідносин є період: з 01 лютого 2002 року (день наступний за днем припинення позивачем шлюбу) по 21 лютого 2002 року (день придбання спірної квартири), а отже дослідженню та встановленню підлягають лише обставини можливого проживання однією сімєю саме у цей період протягом 21 дня, тобто з 01 лютого 2002 року по 21 лютого 2002 року.

Решта вказаного позивачем періоду, начебто, проживання однією сімєю в період з 1999 року по 31 січня 2002 року не може бути встановлений судом, з огляду на те, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_10, зазначена решта періоду з 21 лютого 2002 року по серпень 2015 року не стосується предмету позову.

Для правильного вирішення справи необхідно зясувати норми матеріального права, які в дійсності повинні застосовуються до спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування своєї позиції посилається на вимоги частини 1 статті 74 Сімейного кодексу України, що суперечить пункту 1 Розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, оскільки цей Кодекс набирав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто 01.01.2004 року, а у відповідності до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

З наведеного є очевидним, що правила частини 1 статті 74 Сімейного кодексу України взагалі не поширюються на правовідносини, які існували між позивачем та відповідачем до дня набрання кодексом чинності, крім того, можливе проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю в період з 01 лютого 2002 року до 21 лютого 2002 року, то набута ОСОБА_2 у цей період спірна квартира не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя в розумінні положень статті 74 Сімейного кодексу України та будь-яких інших положеннях цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, якими звернено увагу судів на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раньше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності.

В дійсності на період спірних правовідносин (з 01 лютого 2002 року по 21 лютого 2002 року) застосуванню підлягають положення Кодексу про шлюб та сімю України та Закону України «Про власність».

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, статті 16 Закону України «Про власність», спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям виключно за час шлюбу.

При цьому, положення вказаних законодавчих актів не передбачають можливість визнання спільною сумісною власністю майна набутого під час проживання одною сімю чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу.

Посилання позивачки ОСОБА_1 на вимоги ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність», який був чинним на момент придбання квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднанні в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на момент придбання квартири), розглядаючи позови повязанні з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 ЗУ «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 ЗУ «Про власність»).

Отже, позивач зазначила, що майно, набуте до 01.01.2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї та якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Із врахуванням вищевикладеного, суд наоснові всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього зясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, зясувавши їх достатність і взаємний звязок у сукупності, враховуючи що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на період спірних правовідносин шлюб не укладався, жодних доказів, які підтверджували придбання квартири внаслідок обєднання спільних або особистих доходів отриманих спільною працею членів сімї, окрім показів свідків ОСОБА_1 суду не надала, суд приходить до висновку, що немає будь-яких законних підстав для задоволення позову.

Стосовно періоду 2007 - 2014 року, за який відповідач ОСОБА_2 визнав факт спільного проживання, вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позов подано в порядку позовного, а не окремого провадження.

Предметом позову є майновий спір стосовно квартири, яка була придбана ОСОБА_2 в 2002 році, тобто необхідність визнання самого факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу було нерозривно повязано з вимогою про визнання недійсним договору купівлі продажу вищевказаної квартири, тому в позовному провадженні розглянуте бути не може.

Разом з цим, вказане не позбавляє позивачку ОСОБА_1 права звернутися до суду з заявою про встановлення факту спільного проживання або з майновим позовом за інший період.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у звязку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання договору недійсним без застосування наслідків недійсності.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: М.В. Антоненко