Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/1394/13 Головуючий у 1 інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/778/693/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.

при секретарі: Зубковій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 про повторне виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

27.10.2016 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про повторне виселення боржників ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які були примусово виселені державним виконавцем у виконавчому провадженні з виконання рішення суду, але після цього знову вселились у кімнату АДРЕСА_1.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року заяву ОСОБА_2 про повторне виселення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її необґрунтованість, просила скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_2

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до судового засідання апеляційного суду 23 лютого 2017р. не з»явились, направлені їм на єдину відмову адресу судові повістки повернулись без вручення за спливом терміну зберігання.

Оскільки іншої адреси місця мешкання цих відповідачів не мається, а третій відповідач у справі - ОСОБА_6, яка є їх близьким родичем та мешкає у тому ж житловому приміщенні, до судових засідань не з»являється, приймаючи участь через адвоката Долю Д.М., колегія вважає, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є повідомленими через члена сім»ї ОСОБА_6, яка, як слідує з пояснень адвоката Долі Д.М., обізнана про розгляд справи апеляційним судом 23 лютого 2017р.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, пояснивши, що з часу набрання законної сили рішенням суду у грудні 2013р. про виселення відповідачів та вселення заявниці до спірної кімнати, вона не може вселитись у неї через постійні перешкоди з боку відповідачів.

Адвокат Доля Д.М., який за договором надає правову допомогу відповідачу ОСОБА_6, заперечував проти апеляційної скарги, вказуючи, що примусового виселення відповідачів не відбулось, оскільки вони добровільно звільнили кімнату, та заявниця ОСОБА_2 не надала суду достеменних доказів про повторне вселення боржників до її кімнати.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, адвоката Долю Д.М., вивчивши матеріали справи в межах питання, пов»язаного з виконанням судового рішення, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За матеріалами справи судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2013р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 грудня 2013р., позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_8, треті особи - Служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському районі, МКП «Основаніє», Запорізька міська рада, про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом виселення, її вселення, відновлення становища, яке існувало до порушення, задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з цієї кімнати. Вселено ОСОБА_2 у це житлове приміщення. Зобов'язано ОСОБА_6 привести вказану кімнату у попередній стан шляхом закладення цеглою дверного отвору в стіні, яка є суміжною між кімнатами АДРЕСА_1.

Отже, вказане рішення набрало законної сили 05 грудня 2013р.

Постановами державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ від 25.02.2014р. ВП №42163917 та ВП №42164128 відкриті виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 335/1394/13-ц, виданого 10.02.2014р. Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, в частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з кімнати АДРЕСА_1.

Під час виконавчого провадження з примусового виконання вказаних виконавчих листів в частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з кімнати АДРЕСА_1 державним виконавцем за участю представника стягувача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 здійснено вихід з метою примусового виселення боржників за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що в цій кімнаті проживає ОСОБА_6, а боржники за цим виконавчим провадженням в даній кімнаті не знаходяться, про що складено акт від 07.04.2014 р. (т. 2 а.с.109 )

07 липня 2014 року головним державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ Приставка Р.О. на підставі п. 8 ч. 1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №335/1384/13-ц у частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у зв'язку з повним фактичним виконанням (т. 2 а.с. 108, 113).

ІНФОРМАЦІЯ_3. неповнолітньому ОСОБА_5 виповнилось 18 років.

27 жовтня 2016р. ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про повторне виселення вказаних боржників, оскільки вони станом на жовтень 2016р. проживають у її кімнаті, знову вселившись в неї після примусового виселення.

Відмовляючи в задоволенні цієї заяви, суд першої інстанції виходив із того, що примусового виселення боржників не відбувалось, оскільки виходом державного виконавця до спірної кімнати встановлено, що вони там станом на 07.07.2014р. не мешкають, а відтак суд вважав, що відсутні правові підстави для повторного виселення згідно з положеннями ЗУ «Про виконавче провадження». Крім того, суд зазначив, що з дня закінчення виконавчого провадження минуло більше двох років, що унеможливлює позитивне вирішення заяви ОСОБА_2 з огляду на принцип юридичної визначеності.

Проте погодитись з вказаними висновками суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Згідно ч.5 ст. 124, п.9 ч. 3 ст.129 Конституції України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Складовою справедливого судового розгляду згідно даної Конвенції та практики Європейського суду з прав людини є своєчасне та повне виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Як зазначається у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Войтенко проти України" неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном.

У справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції.

Отже, відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно затримувати його виконання. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Частиною 11 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону яка діяла на час видачі виконавчих листів 335/1394/13-ц, та частиною 10 ст.66 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, яка діє на момент звернення із заявою ОСОБА_2 про повторне виселення, передбачено: у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

Ані редакцією вказаної норми станом на день виселення відповідачів, ані редакцією на час звернення ОСОБА_2 із заявою про повторне виселення боржників не встановлено заборони або обмеження щодо виконання рішення суду про виселення боржника, який неправомірно займає житлове приміщення, з якого йому належить виселитись, якщо він попередньо добровільно виконав таке рішення, а згодом знову вселився у це приміщення. Визначальною у цій нормі є саме гарантована стягувачу можливість повторного виселення боржника, який знову вселився у приміщення, що мало бути звільнено для стягувача, незалежно від того, в який спосіб боржник був первісно виселений в порядку виконавчого провадження.

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 пояснювали обставини щодо неможливості її вселення до кімнати протягом тривалого часу, а саме: що відповідачі, мешкаючи у сусідній кімнаті з окремим входом, зробили дверний отвір до її кімнати, та при входженні державного виконавця можуть переміститись до іншої кімнати, роблячи видимість свого не проживання у належній їй кімнаті. Проте суд цих пояснень не перевірив.

Тому, обмежившись лише неправильним витлумаченням норми закону, суд, без встановлення дійсних обставин щодо неправомірного повторного зайняття жилого приміщення ОСОБА_2 боржниками, передчасно зробив висновок про неможливість належного виконання рішення суду, чим порушив як норми матеріального і процесуального права, так і права ОСОБА_2, яка виграла справу, але не досягла кінцевої мети щодо вселення у своє житло.

З огляду на вказане оскаржувана ухвала підлягає скасуванню у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд заяви ОСОБА_2 про повторне виселення боржників, в ході якого слід ретельно перевірити доводи заявниці та встановити дійсні обставини щодо невиконання рішення про виселення боржників, на користь чому свідчать, зокрема, пояснення адвоката Долі Д.М. про неможливість їх виселення без надання іншого житлового приміщення, а також той факт, що повістки повернулись без вручення не у зв»язку з непроживанням відповідачів у спірній кімнаті, а за їх незапитом адресатами.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року у цій справі скасувати з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Гончар М.С.