Справа № 373/1607/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої - судді Керекези Я.І.,

при секретарі Тітровій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Переяслав-Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 22.09.2016 звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача борг з основного зобов'язання за договором позики відповідно до розписки від 09 травня 2014 року в розмірі 1000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 09.09.2016 становить 25901 гривню 08 коп., з врахуванням індексу інфляції сума боргу становить 45528 гривень 22 коп. Крім того, просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 1839 гривень 33 коп. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Посилається на те, що 09 травня 2014 року надав ОСОБА_2 позику в розмірі 1000 доларів США з метою використати ці кошти, як завдаток за придбання будинку. Остання в свою чергу зобов`язувалася повернути позичену суму одразу після продажу належної їй частини будинку. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, кошти не повернула.

Відповідачем по первісному позову ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним, в якому вона просить визнати недійсним договір позики від 09.05.2014 про позичку нею у ОСОБА_1 1000 доларів США в зв`язку з безпідставністю заявлених вимог.

Посилається на те, що 24.09.2013 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір дарування 3/4 частин житлового будинку, належного останньому, шляхом введення ОСОБА_1 її в оману під час підписання договору щодо обставин, які впливають на укладення договору купівлі-продажу, сплативши йому 24300 гривень завдатку та 17700 доларів США. Проте, під час користування належною ОСОБА_2 частиною будинку з`ясувалося, що ОСОБА_1 відчужив належну йому на праві спільної часткової власності частину будинку, не повідомивши покупця про наявність спору з іншим співвласником ? частини вказаного будинку щодо приміщень та меж земельної ділянки, який створював ОСОБА_2 всілякі перешкоди у користуванні будинком, що змусило її вимагати від позивача за первісним позовом підібрати їй інший житловий будинок. Коли ОСОБА_2 погодилася на інший запропонований ОСОБА_1 варіант, брокер по нерухомості ОСОБА_4, яка разом з ОСОБА_1 займалася пошуком будинку для позивача за зустрічним позовом, з неї почали вимагати внести завдаток у розмірі 1000 доларів США за придбання частини нового будинку. Але так як таких грошей в неї не було, то було запропоновано ОСОБА_1 внести вказану суму завдатку, а ОСОБА_2 продиктували розписку, пояснивши, що це все робиться в інтересах ОСОБА_1 Тому, позивач за зустрічним позовом вважає, що в неї не було необхідності позичати кошти у ОСОБА_1, так як за рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 22.12.2016 визнано недійсним договір-дарування ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнуто з ОСОБА_1 на її користь 463791 гривень. А отже, відповідач за зустрічним позовом навпаки винен їй гроші.

В судовому засіданні представник позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 підтримали та просили його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Зустрічний позов підтримали та просили його задоволити.

Судом встановлено наступне.

З копії розписки від 09 травня 2014 року вбачається, що відповідач за основним позовом ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму в розмірі 1000 доларів США з метою використати ці кошти, як завдаток за придбання будинку. Зобов`язувалася їх повернути одразу після продажу належної їй частини будинку.

З копії вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 від 16.09.2016 та інформації з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта», вбачається, що 16.09.2016 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із вимогою про повернення йому коштів за розпискою з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Вимога була отримана 23.09.2016. В судовому засіданні і ОСОБА_2 підтвердила, що десь в кінці вересня 2016 року отримала письмову вимогу.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, користуючись послугами агента з нерухомості ОСОБА_4, придбала ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 Київської області, власником якої є позивач по основному позову - ОСОБА_1, сплативши останньому 24300 грн. завдатку та решту вартості будинку - 17700 доларів США. Проте, у нотаріуса під час укладання раніше обумовленого договору купівлі-продажу, їй дали підписати договір дарування вказаного будинку, що не відповідало внутрішній волі ОСОБА_2, як покупця.

В подальшому, під час користування належною ОСОБА_2 частиною будинку з`ясувалося, що ОСОБА_1 відчужив належну йому на праві спільної часткової власності частину будинку, не повідомивши покупця про наявність спору з іншим співвласником ? частини вказаного будинку щодо приміщень та меж земельної ділянки, який створював ОСОБА_2 всілякі перешкоди у користуванні будинком, що змусило її вимагати від позивача за первісним позовом підібрати їй інший житловий будинок, а наявний договір дарування розірвати.

В зв`язку з тим, що питання по розірванню договору дарування ? частин житлового будинку АДРЕСА_1 затягувалося, ОСОБА_2 звернулася до суду з метою визнання вказаного договору дарування недійсним.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 22.12.2016 задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_6, приватний нотаріус Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним та визнано недійсним договір дарування ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 Київської області, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, та посвічений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області ОСОБА_7, зареєстрованим в реєстрі №680. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 24300 гривень та 17700 доларів США, що за курсом НБУ становить 439491 гривню, а всього стягнуто 463791 гривню.

Також в суді встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 по даному факту 02.11.2016 зверталася із заявою до Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області із заявою про скоєння відносно неї кримінального правопорушення ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_8 показав суду, що був у м. Переяслав-Хмельницькому у відрядженні. Зустрів ОСОБА_1, який попросив бути свідком при передачі коштів. Розписку писала жінка, зараз він знає, що це ОСОБА_2 Писала без будь-якого примусу, добровільно. При цьому був присутній ОСОБА_1, ще якась жінка, можливо ріелтор, і ще хтось, не пам»ятає. Кошти в сумі 1000 доларів США ОСОБА_1 особисто передав ОСОБА_2, куди вона їх потім поділа і на що брала, він не знає.

Свідок ОСОБА_4 показала суду, що була посередником між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при придбанні останньою будинку по вул. Сковороди в м. Переяслав-Хмельницький. Було укладено договір дарування. В подальшому вона підбирала інші варіанти для ОСОБА_2, зокрема і по вул. Літописній. В травні 2014 року неодноразово зустрічалася і з ОСОБА_2, із ОСОБА_1, і з ними обома разом. Не пам»ятає, чи писала будь-яку розписку ОСОБА_2, однак будь-яких коштів ні від неї, ні від ОСОБА_1, зокрема і як завдаток за будинок по вул. Літописній, не отримувала. Отримала лише кошти раніше як посередник при придбанні ОСОБА_2 будинку по вул. Сковороди.

Будь-яких інших доказів суду не надано.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Згідно з вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Постанові Пленуму Суду № 5 від 30.03.2012, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-1672цс16 від 21.12.2016.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, оригінал розписки знаходиться у позивача ОСОБА_1; відповідач ОСОБА_2 не оспорює факту написання даної розписки; в розписці зазначена сума позики - 1000 доларів США; відповідач ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів того, що написала дану розписку під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини; підстав для визнання її недійсною судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягає.

З тексту розписки вбачається, що ОСОБА_2 зобов»язувалася повернути кошти ОСОБА_1 після продажу належної їй частини будинку по АДРЕСА_1.

Доказів того, що ОСОБА_2 здійснила таку продажу, суду не надано.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З врахуванням того, що договір дарування будинку по АДРЕСА_1 було визнано в судовому порядку недійсним, що унеможливило його продаж ОСОБА_2, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 міг скористатися своїм правом і на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України пред»явити ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів в будь-який момент після цього.

Як вже було зазначено, ОСОБА_1 звернувся з відповідною письмовою вимогою до ОСОБА_2, яку вона отримала 23.09.2016.

Таким чином, суд вважає, що право позивача ОСОБА_1 на стягнення з ОСОБА_2 коштів, зазначених в розписці, та трьох відсотків річних виникло з 30 вересня 2016 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 просить стягнути кошти за період часу з 09.05.2014 по 19.09.2016, тобто до виникнення в нього права такої вимоги.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги не змінював та не уточнював.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою з цих підстав в межах заявлених позовних вимог не підлягає до задоволення.

При цьому слід зазначити, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Таким чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні як позову ОСОБА_1 так і позову ОСОБА_2.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 533, 625, 1046 - 1051 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218, 360-7 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Складання рішення в повному обсязі вчинено 15.05.2017.

Суддя Я. І. Керекеза