Ухвала іменем україни
08 лютого 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Євграфової Є.П., Мазур Л.М.,Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, Дзержинський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Лігута Лариса Вячеславівна, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_8 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_9, публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 10 вересня 1998 року ОСОБА_9 придбав за договором купівлі-продажу квартиру НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 В цій квартирі з моменту вселення проживали та були зареєстровані діти: ОСОБА_11 та ОСОБА_8, які народились під час перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у фактичних шлюбних відносинах. ОСОБА_6 вказує про те, що вона 2012 році дізналась, що її чоловік уклав кредитний договір, забезпечений іпотекою у вигляді квартири, в якій мешкала родина. Даний факт став їй відомий лише під час проведення державним виконавцем виконавчих дій по складанню акта опису та арешту майна за судовим рішенням про звернення стягнення на заставне майно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 103 979 грн 92 грн. Стверджує, що не знала про наявність кредиту, забезпеченого іпотекою, а згоду на отримання кредиту підписала під впливом омани з боку свого чоловіка, оскільки на той час не розуміла ані російської, ані української мови. Крім того, укладання іпотечного договору без згоди органу опіки і піклування порушило права неповнолітніх дітей, що проживали та були зареєстровані у квартирі, та вимоги чинного законодавства в сфері охорони дитинства.

З урахуванням викладеного позивачі просили суд визнати договір іпотеки від 05 червня 2008 року № ВКЛФ-065/08, укладений між ОСОБА_9 та ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо квартири НОМЕР_1, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, недійсним; зобов'язати ПАТ «Державний Ощадний банк України» вчинити певні дії щодо виключення із Державного реєстру іпотеки запис про державну реєстрацію вищевказаного договору іпотеки. Зобов'язати ПАТ «Державний ощадний банк України» вчинити певні дії щодо виключення із Єдиного реєстру обтяжень нерухомого майна запис про державну реєстрацію обтяжень від 05 червня 2008 року № ВКЛФ-065/08. А також стягнути з відповідачів судові витрати у справі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 05 червня 2008 року № ВКЛФ-065/08, укладений між ОСОБА_9 та ПАТ «Державний ощадний банк України», щодо квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ПАТ «Державний ощадний банк України» вчинити певні дії щодо виключення із Державного реєстру іпотеки запису про державну реєстрацію договору іпотеки від 05 червня 2008 року № ВКЛФ-065/08.

Зобов'язано ПАТ «Державний ощадний банк України» вчинити певні дії щодо виключення з Єдиного реєстру обтяжень нерухомого майна запис про державну реєстрацію обтяжень від 05 червня 2008 року № ВКЛФ-065/08

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що на момент укладання оспорюваного іпотечного договору у квартирі, що є предметом іпотеки, були зареєстровані та проживали неповнолітні діти, чиї інтереси було порушено, оскільки договір було укладено без згоди органу опіки та піклування.

Проте повністю з такими висновками неможливо погодитись, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм права.

Судами встановлено, що 10 вересня 1998 року ОСОБА_9 придбав за договором купівлі-продажу квартиру НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7).

05 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_9 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № ВКЛФ-065/08 (а. с. 22-24)

На забезпечення виконання умов кредитного договору того ж дня між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_9 укладено іпотечний договір, предметом іпотеки є квартира НОМЕР_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9-12).

При укладенні договору іпотеки ОСОБА_9 надав довідку від 30 травня 2008 року, видану КЖП № 8, у якій зазначено, що за адресою АДРЕСА_2, крім нього тимчасово зареєстрована ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 41)

Установлено також, що при укладенні іпотечного договору від 05 червня 2008 року ОСОБА_6 надала свою письмову згоду на передачу вищезазначеної квартири в іпотеку (а. с. 67).

28 серпня 2012 року державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження про стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» боргу у сумі 103 979 грн 92 коп. (а. с. 13), а 09 листопада 2012 року складено акт опису й арешту майна боржника: квартири АДРЕСА_3 (а. с. 14, 15).

Відповідно до ч. ч. 2. 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, справа № 6-384цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначене вище уваги не звернули, установивши, що ОСОБА_9 при укладанні іпотечного договору надав довідку, згідно з якою неповнолітні діти не проживали у квартирі, що є предметом іпотеки, тобто іпотекодавець не визнавав їхнє право проживання в жилому приміщенні, про що повідомляв іпотекодержателя, суди дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду постановлені при неповному з'ясуванні обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України .

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: Є.П. Євграфова
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана