Яготинський районний суд Київської області
справа № 382/89/17 2/382/192/17
РІШЕННЯ

іменем України

21 лютого 2017 року Яготинський районний суд Київської області, в складі:

Головуючого судді Карпович В.Д.

при секретарі Шипоті Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому зсідання справу, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю.

Встановив:

В позові до суду позивач вказав, що з 1976 року та по даний час він- ОСОБА_1, добросовісно та безперервно володіє та користується житловим будинком за АДРЕСА_1

З моменту побудови зазначеного житлового будинку, в ньому проживали тільки він та його батьки. Будівництво будинку здійснювалось у 1973 році виключно за власні кошти його діда - ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З настанням повноліття він, за власні кошти проводив поточні та капітальні ремонти житлового будинку, господарських будівель та споруд, регулярно сплачує комунальні послуги за користування електроенергією, газом телефоном тощо, тобто ставиться як до власного будинку.

У жовтні 2016 року, маючи намір зареєструватися за вказаною адресою, він дізнався, що на вказаний житловий будинок 12 лютого 1992 року Яготинським комбінатом комунальних підприємств було видано Свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_2, яка є його рідною тіткою з боку батька, та зареєстрованого 12.02.1992 року Переяслав- Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 19-6331.

В розмові зі своєю матір'ю - ОСОБА_5, йому стало відомо, що ОСОБА_2 у 1992 році виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації (о. Сахалін). Між ними та останньою був втрачений зв'язок та місце її перебування (проживання) по сьогоднішній день йому не відомо.

З часу його проживання до цього часу ніхто не заявляв своє право на даний будинок, в якому він проживає і ніяких претензій до нього з цього приводу не виникало.

Таким чином будучи фактичним власником житлового будинку, по АДРЕСА_1, він не може ним в повній мірі розпоряджатись.

ОСОБА_2, як власник зазначеного майна тривалий час не виявляла наміру щодо його утримання та обслуговування, свідчить про те, що вона погодилась з його втратою, а тому житловий будинок може бути визнаний власністю фактично добросовісного володільця, який добросовісно та безперервно ним володіє користується.

Вважає, що він є добросовісним володільцем будинку так як не набув його злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Тривалість, відкритість та безперервність володіння вказаним житловим будинком підтверджується актом, складеним ОСОБА_6, депутатом Яготинської міської ради Київської області та посвідченого свідками.

Посилаючись на вимоги передбачені ст.. 344 ЦК України, просив:

Визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

В судове засідання сторони не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. В заяві до суду позивач підтримав свої позовні вимоги, та просив розглянути справу у його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з»явилась, фактичне її місце проживання не відоме.

В судовому засіданні встановлено наступне:

Із 1997 року та по даний час ОСОБА_1, добросовісно та безперервно володіє та користується житловим будинком за АДРЕСА_1

З моменту побудови зазначеного житлового будинку, в ньому проживали позивач та його батьки.

Будівництво будинку здійснювалось у 1973 році виключно за власні кошти діда позивача- ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

З настанням повноліття позивач, за власні кошти проводив поточні та капітальні ремонти житлового будинку, господарських будівель та споруд, регулярно сплачує комунальні послуги за користування електроенергією, газом телефоном тощо, тобто ставиться як до власного будинку.

У жовтні 2016 року, маючи намір зареєструватися за вказаною адресою, позивач дізнався, що на вказаний житловий будинок 12 лютого 1992 року Яготинським комбінатом комунальних підприємств було видано Свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_2, яка є рідною тіткою позивача з боку батька, та зареєстрованого 12.02.1992 року Переяслав- Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 19-6331.

Із 1992 року, місце проживання відповідачки не відоме.

Проживаючи в даному будинку разом із своєю сім»єю більше 10 років, позивач сплачував всі комунальні послуги, за користування газо та електро постачанням, проводить поточні ремонтні роботи житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується відповідними рахунками та чеками / а.с. 13-16 /.

Із копії свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1 видно, що його батьками є; ОСОБА_8 та ОСОБА_5 / / а.с. 6 /. Із копії свідоцтва про смерть видно, що батько позивача- ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 / а.с. 7 /.

Із копії технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 видно, що замовником даного технічного паспорту є ОСОБА_2 / а.с. 8 /. Дане домогосподарство складається ; із житлового будинку, сараю, погреба . / а.с.9 зв. /Житловий будинок складається ; із кухні- площею 20, 50 кв.м.,, коридору - площею 6,50 кв.м.; житлової кімнати- 10,90 кв.м; житлової кімнати- 10,80 кв.м.; житлової кімнати- 23,80 кв.м.; житлової кімнати- 12,90 кв.м. / а.с. 9 /

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності від 12.02. 1992 року, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 / а.с.11 /

Із акту обстеження виконаного депутатом Яготинської міської ради від 23.01. 2017 року в присутності двох свідків видно, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 із 1997 року та по даний час, який користується житловим будинком та прилеглою територією, за що постійно сплачує комунальні послуги, а також проводить всі ремонтні роботи по догляду за будинком, погрібником та сараєм. ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 ніколи не проживала, і з 1992 року взагалі місце її проживання не відоме. / а.с. 12 /.

Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі.

Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ за № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ, про захист права власності та інших речових прав». При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК (435-15) можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК (435-15) про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відповідно, оскільки власник квартири понад десять років не виявили наміру визнати її своєю, погодився з її втратою, у позивача є всі підстави вважати, що квартира повинна бути визнана за ним - фактичним добросовісним володільцем.

Д.Луспеник у своїй статті «Спори про набувальну давність: проблеми теорії і судової практики»//Юридичний журнал, #5/2006р. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано суб'єктам права статтями 15,16ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в роз'ясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» «Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.»

Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог діючого законодавства вартість майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору (п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.95 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1, право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів, з дня закінчення розгляду справи.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом 10 днів, з дня отримання її копії.

Суддя Карпович В.Д.