Провадження № 2/760/715/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року Солом?янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з гуртожитку, зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві про скасування рішення житлово-побутової комісії, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві звернувся до суду із зазначеним позовом.

Просив примусово виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.

Свої вимоги мотивував тим, що на підставі Рапорту працівника Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_1, його з сім'єю було поселено в кімнату АДРЕСА_1.

Представник позивача зазначив, що ОСОБА_1, 1969 року народження, проходив службу атестованим працівником в УДСО з 28 травня 2004 року по 07 грудня 2005 року. Наказом УДСО від 13.06.2006 №60 о/с ОСОБА_1 був відряджений для подальшого проходження служби до МВС України.

Загальний стаж роботи в УДСО ОСОБА_1 на день відрядження становив 1 рік 6 місяці 9 днів.

Представник Позивача зазначив, що оскільки стаж роботи ОСОБА_1 складає менше 10 років, підстави для подальшого проживання у гуртожитку у нього та його сім'ї відсутні. У зв'язку з цим, повідомленням УДСО про виселення з гуртожитку № 24/5-900/Ан від 24.03.2015 р. ОСОБА_1 було письмово попереджено про необхідність звільнення кімнати АДРЕСА_1 до 15.04.2015 року.

З огляду на те, що станом на момент звернення Позивача до суду, зазначена кімната Відповідачами добровільно не звільнена, вони, на думку Позивача, підлягають виселенню в примусовому порядку.

В свою чергу, ОСОБА_1 подав зустрічний позов про скасування рішення житлово-побутової комісії УДСО при ГУМВС в м. Києві, що було оформлене протоколом від 23.04.2015 року № 6 про виселення пенсіонера МВС України ОСОБА_1, та його родину, а саме: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з гуртожитку АДРЕСА_1

ОСОБА_1 мотивував свій зустрічний позов тим, що рішення житлово-побутової комісії УДСО при ГУМВС України в м. Києві про виселення зазначених осіб, оформлене протоколом від 23.04.2015 року № 6 на підставі п. 40 Примірного положення про гуртожитки, що затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, прийняте з численними порушеннями чинного законодавства.

ОСОБА_1 зазначив, що під час проходження ним служби в УДСО при ГУМВС України в м. Києві 15.06.2004 року на підставі рапорту йому та його сім'ї виділена кімната АДРЕСА_1 як заступнику командира батальйону ВДСО Голосіївського району ГУМВС України у м. Києві.

У березні 2014 року ОСОБА_1 наказом МВС України від 31.03.2014 року № 465о/c був звільнений з органів внутрішніх справ за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, вислуга років складає 25 років 3 місяці 13 днів.

У судовому засіданні представник Позивача підтримав свої вимоги в повному обсязі та просив про їх задоволення.

Відповідачі позов не визнали та просили суд у задоволенні позову відмовити. Також, вони підтримали зустрічний позов та просили про його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 07.12.1992 р. по 31.03.2014 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України.

15.06.2004 року на підставі рапорту йому та його сім'ї виділена кімната АДРЕСА_1 як заступнику командира батальйону ВДСО Голосіївського району ГУМВС України у м. Києві.

Згідно з довідкою, виданою відділом кадрового забезпечення УДСО при ГУМВС України у м. Києві від 20.05.2015 року, ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної служби охорони м. Києва з 28.05.2004 року по 07.12.2005 року і був відряджений для подальшого проходження служби до МВС України наказом УДСО від 13.06.2006 року № 60о/с. Вислуга років в Державній службі охорони на день відрядження становить 1 рік 6 місяців 9 днів.

Згідно з витягу з наказу МВС України в м. Києві № 465 о/с від 31.03.2014 року, ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, вислуга років складає 25 років 3 місяці 13 днів.

Частинами 2, 3 ст.132 ЖК УРСР передбачено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно з ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як вбачається з матеріалів справи Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві є юридичною особою, що підтверджується положенням про УДСО при ГУ МВС України в м. Києві та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_1. проходив службу в Управлінні Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві з 28.05.2004 року та припинив трудові відносини з УДСО при ГУМВС України в м. Києві 07.12.2005 року у зв'язку відрядженням для подальшого проходження служби в органах МВС України, тобто ОСОБА_1 припинив свої трудові відносини з УДСО при ГУМВС України в м. Києві не у зв'язку із звільненням за власним бажанням, чи звільненням з УДСО при ГУМВС України в м. Києві в запас.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ через хворобу. МВС не надавала йому гуртожиток, а відтак ОСОБА_1 не припинив свої трудові відносини з позивачем у зв'язку з порушення трудової дисципліни.

Тому, виходячи з положень норм ст.132 ЖК УРСР суд вважає, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не можуть бути виселені зі спірного жилого приміщення за ст.132 ЖК УРСР без надання їм іншого жилого приміщення.

Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року відповідно до якого «втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення.

Відповідно до вимог ст.47 Конституції України держава гарантує кожному прав на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватися оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 року у справі №6-115цс13, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З наведених вище підстав суд також вважає необхідним частково задовольнити зустрічний позов про скасування рішення житлово-побутової комісії УДСО при ГУМВС в м. Києві, що було оформлене протоколом від 23.04.2015 року № 6 про виселення пенсіонера МВС України ОСОБА_1, та його родину, а саме: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з гуртожитку АДРЕСА_1 в частині, яка стосується Відповідачів у справі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 109, 124, 127, 132 ЖК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково .

Визнати протиправним та скасувати рішення житлово-побутової комісії Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві, оформлене протоколом від 23 квітня 2015 року №6 в частині виселення ОСОБА_1 та його родини з гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: