Справа № 303/4867/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Собослоя Г.Г.,

суддів Кондор Р.Ю., Мацунич М.В.,

секретарі Чучка Н.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про розірвання кредитного договору № ML-801/050/2008 від 12.05.2008.

Як на підставу задоволення позову зазначає, що відповідно до укладеного договору кредиту № ML-801/050/2008 від 12.05.2008 рок він отримав споживчий кредит у розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.05.2034 року. Позивач зазначає, що при укладанні кредитного договору банк, в порушення вимог ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, яка в обовязковому порядку надається перед укладенням кредитного договору. Крім того, відповідачем не повідомленого його у встановленому законом порядку про валютні ризики, у звязку з коливанням курсу валют, а тому ним фактично було отримано кредит, який не має споживчої властивості, оскільки у звязку з різким підвищенням вартості іноземної валюти він позбавлений можливості повертати у повному обсязі щомісячні платежі, визначені умовами договору.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив розірвати кредитний договір з підстав передбачених п. 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.11.2016 року позов задоволено.

Розірвано кредитний договір № ML-801/050/2008 від 12.05.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк».

Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 551,20 грн. судових витрат.

ПАТ «ОТП Банк», не погоджуючись із вказаним рішенням, подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору відмовити. Зазначає, що судом не в повній мірі досліджено наявні в матеріалах докази, зокрема анкету-заяву з якої слідує, що банк, при укладенні оскаржуваного кредитного договору, надав позивачу повну інформації відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін оскаржуване рішення.

Представник ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи, однак його неявка, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не є перешкодою для розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладанні кредитного договору банком не були дотримані вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Національного банку України затверджені від 10 травня 2007 року № 168, в діях банку по укладанню кредитного договору також містяться ознаки явно несправедливих для споживача умов та нечесної підприємницької практики (ст.ст. 18-19 Закону), тому укладений між сторонами 12.05.2008 року кредитний договір № ML-801/050/2008 підлягає розірванню.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до кредитного договору № ML-801/050/2008 від 12.05.2008 року, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,49 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.05.2034 року.

Як на правову підставу для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_2, суд посилався на норми ЗУ «Про захист прав споживачів».

За правилами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

При цьому у абзаці другому цієї норми Закону передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом положень ст.15 і ст.23 ЗУ «Про захист прав споживачів» порушення кредитодавцем вимоги закону про надання споживачем інформації не має наслідком визнання укладеного договору недійсним.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як слідує з наявної в матеріалах справи анкети-заяви на отримання кредиту від 01.04.2008 року, в додатку №2, №3 позивач підтвердив, що «підписанням цієї анкети-заяви підтверджую, що банк надав мені в письмовій формі та в повному обємі інформацію, передбачено п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, ОСОБА_2 на час укладання кредитного договору, під розпис була надана повна необхідна інформація у відповідності до вимог закону, що діяв на той час.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 тривалий час виконував взяті на себе зобовязання, погоджувався з умовами кредитного договору і почав вважати укладений договір несправедливим лише після суттєвої зміни курсу національної валюти по відношенню до долара США.

Що стосується укладення кредитного договору у іноземній валюті та валютних ризиків, то колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

За змістом статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно Частини №1 п. 2 кредитного договору сторони обумовили, що кредит видається позичальнику в іноземній валюті і, відповідно, позичальник повертає отримані кошти також в іноземній валюті.

Отже, колегія суддів виходить з того, що розмір та умови надання і повернення грошових коштів в іноземній валюті визначені сторонами за взаємною домовленістю у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Натомість ОСОБА_2 не надано суду належних і допустимих доказів (ст.60 ЦПК України) на підтвердження існування обставин, передбачених ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного кредитного договору.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення ОСОБА_2 строку позовної давності на звернення до суду з позовом, на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача.

Судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з підстав необґрунтованості таких.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.1,2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про розірвання кредитного договору відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили після його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: