АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 490 /2017 Головуючий у І інстанції - Лужецька О.Р.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними, витребування майна, обґрунтовуючи тим, що 03.12.2014 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона позичила у ОСОБА_3 604 400 грн. зі строком повернення до 03.01.2015 року. 24.12.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та мала бути повернута в строк до 03.02.2015 року. 23.02.2015 року було укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.04.2015 року. 31.03.2015 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.05.2015 року. 05.05.2015 року укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої сума заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.06.2015 року. Вважає, що додаткові угоди, укладені 24.12.2014 року, 23.02.2015 року, 31.03.2015 року, 05.05.2015 року на підставі частини 1 статі 203 ЦК України та частини 1 ст. 215 ЦК України є недійсними, оскільки вона не отримувала грошові кошти в розмірі 40 000 дол. США за договором позики. Крім того, зазначила, що в забезпечення виконання грошового зобов'язання 03.12.2014 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Вважає, що відповідачем було порушено п.5.3.1. договору іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки вона не була повідомлена про намір продати іпотечне майно, чим порушено встановлений ст. 38 Закону України «Про іпотеку» обов'язковий порядок продажу іпотечного майна, наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу предмету іпотеки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним. До початку розгляду справи по суті від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просив суд визнати недійсними додаткові угоди до договору позики, укладені 24.12.2014 року, 23.02.2015 року, 31.03.2015 року, 05.05.2015 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 20.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, витребувати від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 вказану квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, вказує на те, що судом не досліджено усіх доказів, що містяться в матеріалах справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 3 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алешко І.В., відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяла у борг від ОСОБА_3 604 400 грн., що на день укладення цього договору становить еквівалент 40 000 дол. США. зі строком повернення до 03.01.2015 року. Сума позики отримана ОСОБА_2 повністю до підписання цього договору.

Отримання грошових коштів також підтверджується розпискою від 03.12.2014 року, відповідно до якої ОСОБА_2 засвідчила отримання згідно з договором позики від 03.12.2014 року від ОСОБА_3 суму у розмірі 40 000 дол. США, які зобов'язувалась повернути до 03.01.2015 року. Факт написання розписки позивачем не спростований.

З метою забезпечення виконання зобов'язань 03.12.2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ОСОБА_2, що виникли з Договору позики від 03.12.2014 року.

Пунктами 5, 6 Договору позики сторони визначили, що якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з законом може бути звернено стягнення.

24.12.2014 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої заборгованість за договором становить 40 000 дол. США. та визначено строк повернення до 03.02.2015 року.

23.02.2015 року укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої заборгованості за договором становить 40 000 дол. США. зі строком повернення позики до 03.04.2015 року.

31.03.2015 року сторони уклали додаткову угоду, відповідно до якої заборгованість за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.05.2015 року.

05.05.2015 року укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до якої заборгованість за договором становить 40 000 дол. США. та строк повернення позики до 03.06.2015 року.

26 червня 2015 року іпотекодавець отримав від іпотекодержателя письмову вимогу, в якій іпотекодержатель повідомив ОСОБА_2 про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань згідно з умовами основного зобов'язання, про що ОСОБА_2 повідомляє в заяві, справжність підпису на якій засвідчено 26 червня 2015 року ОСОБА_7, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Іпотекодавець у згаданій заяві повідомив, що визнає борг, але оплатити його не має можливості.

20.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., за реєстр. № 8973, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передає у власність, а ОСОБА_4 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1.

11.02.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О, за реєстр. № 160, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передає у власність, а ОСОБА_5 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України(ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК Українивстановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що мають місце підстави для визнання договорів недійсними.

Відповідно до ст.. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Як вбачається із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 вона була за 30 днів належним чином повідомлена ОСОБА_3 про її обов'язок повернути позику, а в іншому випадку предмет іпотеки буде продано за ціною, визначеною експертом ( а.с.42-43) Однак, вона відповіла, що коштів на погашення боргу не має.

За таких обставин колегія суддів вважає, що посилання апелянта на те, що вона була не повідомлена відповідачем про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, є неспроможним і не відповідає обставинам справи.

Отримавши повідомлення про намір іпотекодержателя продати предмет іпотеки, позивач не повідомила йому про свій намір купити зазначений предмет іпотеки або повернути позику, а повідомила, що коштів немає, тому колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_3 щодо продажу квартири були законні.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянта на висновок № 056/166 від 22.04.2016 року ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН «України» та лист Головного управління юстиції у м.Києві від 29 грудня 2015 року , де зазначено, що у письмовій вимозі ОСОБА_3 не міститься повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, так як зазначені посилання спростовуються вищевикладеними обставинами.

Відповідно до ст.. 308 ч.2 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що процесуальні порушення, на які посилається апелянт, що були допущені судом першої інстанції при розгляді даної справи, не вплинули на законність та обґрунтованість рішення суду вцілому і не є підставою для скасування цього рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 9 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :