АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8042/15-ц Номер провадження 22-ц/786/334/17Головуючий у 1-й інстанції Середа А. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

при секретарі : Ткаченко Т.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 січня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

Позивач 23 вересня 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що внаслідок неналежного виконання боржником ОСОБА_3 умов кредитного договору № ACTMRX22480151 від 22.07.2008 року станом на 28.08.2015 року утворилася заборгованість в розмірі 121043,12 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту в сумі 2968,91 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 2,22 грн.; заборгованість за пенею 117622,77 грн. та комісією 449,22 грн. Від цієї суми позивач відняв розмір заборгованості, стягнутий заочним рішенням Автозаводського районного суму м. Кременчука від 05.06.2013 року в розмірі 14906,12 грн. Також просив стягнути штрафи: в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та в сумі 5306,85 грн. (процентна складова). Всього просив стягнути на свою користь 111943,85 грн. та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за невиконання кредитного договору № ACTMRX22480151 від 22.07.2008 року в розмірі 111943,85 грн.

Стягнуто судові витрати з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати у розмірі 1679,16 грн. судового збору.

Роз'яснено порядок перегляду заочного рішення.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 грудня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення місцевого суду скасувати, а провадження у справі закрити. Посилається на те, що при ухваленні рішення судом дана неправильна оцінка встановленим обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права. Вказує, що заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05.06.2013 року заборгованість по кредитному договору стягнута в повному обсязі, а тому стягнувши повторно той самий обсяг заборгованості місцевий суд допустив подвійне стягнення. Також вважає, що судом не враховано пропуск строку позовної давності та не враховано правові позиції ВСУ в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Предметом оскарження є часткове задоволення позовної вимог про стягнення пені, а тому рішення суду переглядається лише в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, визначених п. 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України - невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, місцевий суд виходив з того, що вони доведені позивачем належними і допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду, вважаючи їх такими, що не відповідають фактичним обставинам у справі внаслідок неправильної оцінки наданих доказів, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права без врахування правових позицій ВСУ в аналогічних справах, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи убачається, що 22 липня 2008 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № ACTMRX22480151 відповідно до якого відповідач отримав споживчий кредит «Розстрочка» (Стандарт) у розмірі 8807,95 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення 22.07.2009 року (а.с.6-13).

Звертаючись з позовом до суду Банк зазначив, що станом на 28.08.2015 року за даним кредитним договором утворилася заборгованість в розмірі 121043,12 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту в сумі 2968,91 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 2,22 грн.; заборгованість за пенею 117622,77 грн. та комісією 449,22 грн. Від цієї суми позивач відняв розмір заборгованості, стягнутий заочним рішенням Автозаводського районного суму м. Кременчука від 05.06.2013 року в розмірі 14906,12 грн. Окрім того, вказував, що відповідно до умов п. 5.3. укладеного Договору нараховано штрафи: в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та в сумі 5306,85 грн. (процентна складова). Всього просив стягнути на свою користь 111943,85 грн. (а.с.5) та понесені судові витрати.

Разом з тим, в матеріалах справи наявне заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 червня 2013 року у справі № 1601/15151/2012, що набрало законної сили та яким вирішено спір між Банком та боржником щодо стягнення заборгованості до спірному кредитному договору № ACTMRX22480151 від 22.07.2008 року станом на 13.12.2012 року в розмірі 84201,18 грн., що складається з: заборгованості по кредиту в сумі 2968,91 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 2,22 грн.; заборгованості за комісією 449,22 грн.; пені 76295,06 грн. та нарахованих відповідно до умов п. 5.3. укладеного Договору штрафів: в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та в сумі 3985,77 грн. (процентна складова). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 червня 2013 року позов ПАТ «Акцент-Банк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість в розмірі 14906,12 грн. за кредитним договором від22.07.2008 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.4). Вказане рішення суду Банком пред'явлено до примусового виконання.

Рішення суду має преюдиційне значення та є обов'язковим до виконання відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, в зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Колегія суддів приходить до висновку, що спір виник між тими самими сторонами, про той самий предмет спору та з тих самих підстав щодо стягнення заборгованості за період до 13.12.2012 року, яка складається із заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом, комісією та штрафів.

Однак, суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

За підстав викладених вище, рішення підлягає скасуванню в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за період по 13.12.2012 року іззакриттям провадження в цій частині позовних вимог згідно ч. 1 ст. 310 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску Банком строку позовної давності при пред'явленні позову до суду не підлягають задоволенню, оскільки, враховуючи правові позиції ВСУ, апеляційний суд позбавлений повноважень надавати їм оцінку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач до суду першої інстанції не звертався із заявою про застосування строків позовної давності.

Згідно правової позицію, висловленої Верховним Судом України в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-101цс12, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції.

Також, відповідно до правової позиції ВСУ від 30 вересня 2015 року у справі №6-780 цс 15 вбачається, що за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 14.12.2012 року по 28.08.2015 року, то при їх вирішенні колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії).

Саме до таких висновків прийшов ВСУ, висловивши правову позицію в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Із наданої позивачем на вимогу апеляційного суду інформації вбачається, що 04 вересня 2013 року державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ відкрито виконавче провадження № 39627255 за виконавчим листом № 1601/15151/12, виданим Автозаводським районним судом м. Кременчука 15.08.2013 року.

Постановою державного виконавця від 12.03.2014 року виконавчий документ повернуто стягувану, в зв'язку з відсутністю у боржника майна на яке можливо звернути стягнення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Банк мав право на нарахування та стягнення штрафних санкцій внаслідок невиконання попереднього рішення суду за період, що є наступним після 13.12.2012 року (межі задоволених вимог рішенням суду від 05.06.2013 року), тобто з 14.12.2012 року по 28.08.2015 року (межі пред'явленого позову в даній справі).

Провівши оцінку наданого Банком на вимогу апеляційного суду розрахунку нарахованої заборгованості в період з 14.12.2012 року по 28.08.2015 року, колегія суддів зазначає, що в даний період Банком було здійснено лише нарахування пені за порушення строків розрахунку.

Що стосується позовних вимог про стягнення штрафів, то колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Так, позовна вимога про стягнення фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн. вже була вирішена рішення суду від 05 червня 2013 року.

Що стосується, стягнення процентної складової штрафу, то ця позовна вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Саме така правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності при порушенні Позичальником будь-якого із грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час, згідно з пункту 5.3. кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення - при порушення Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором.

Провівши аналіз умов укладеного договору та підстав нарахування пені і штрафів, колегія суддів вважає, що договором передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність за одне й те саме порушення.

Окрім того, із наданого Банком розрахунку не вбачається нарахування штрафу в період з 14.12.2012 року.

Із встановлених апеляційним судом фактичних обставин у справі вбачається, що в період з 14.12.2012 року Банком була нарахована пеня в загальному розмірі 42197,50 грн.

Колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Враховуючи встановлені фактичні обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку, що розмір нарахованої пені 42197,50 грн. значно перевищує розмір боргового зобов'язання, а тому вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню до 3000 грн., виходячи із засад розумності і співмірності заборгованості по сплаті пені з врахуванням наявної заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом та простроченої комісії.

При зверненні до суду, позивач загалом просив стягнути з відповідача 111943,85 грн. Колегія суддів прийшла до висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги в сумі 3000 грн. Таким чином, позовні вимоги задовольняються на 2,7% (3000х100: 111943,85=2,7).

В разі часткового задоволення позову судові витрати на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог (2,7%), що в даному випадку становить 45,33 грн., виходячи з розміру сплаченого судового збору за подачу позову до суду 1679,16 грн. (а.с.22).

Понесені відповідачем судові витрати за подачу апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1847,07 грн. (а.с.78) підлягають стягненню з позивача на користь відповідача пропорційно до частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Так, позовні вимоги задоволені на 2,7 %, тому розмір вимог, в задоволенні яких відмовлено становить 97,3% (100-2,7=97,3).

Таким чином, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до 97,3%, виходячи з розміру сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду, що дорівнює 1797,20 грн. (1847,07х97,3%=1797,20).

В зв'язку з тим, що при здійсненні стягнення судових витрат статус, як позивача, так і відповідача поєднує в собі статус стягувача і боржника, то слід стягнути понесені судові витрати з позивача на користь відповідача в сумі 1751,87 грн. (тобто різницю між 1797,20 грн., які підлягають стягненню на користь відповідача, та 45,33 грн., які підлягають стягненню на користь позивача).

Керуючись ст.ст. 205, 303, 307, 310, 309 ч.1 п.3,4, 316, 317 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 січня 2016 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № ACTMRX22480151 від 22.07.2008 року у період по 13.12.2012 року - закрити, в зв'язку з тим, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Роз'яснити Публічному акціонерному товариству «Акцент-Банк»наслідки закриття провадження у справі в частині позовних вимог за період по 13.12.2012 року, передбачені ст. 206 ЦПК України.

В частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в період з 14.12.2012 року по 28.08.2015 року, ухвалити нове рішення, яким дані позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» пеню за невиконання умов кредитного договору № ACTMRX22480151 від 22.07.2008 року в сумі 3000 (три тисячі) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»на користь ОСОБА_3 1751,87 грн. (одна тисяча сімсот п'ятдесят одна гривня 87 копійок) в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) Т.О.Кривчун

(підпис) О.В.Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця