Справа № 522/7217/16-ц
Провадження № 2/522/4774/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, що був змінено, до відповідачки про визнання за ним права власності на квартиру №2 (вцілому) буд.9А по вул.Єврейській в м.Одесі, житловою площею 16,8 кв.м, загальною площею 31,6 кв.м в порядку спадкування за заповітом, після смерті спадкодавця ОСОБА_3, яка померла 23 лютого 2012 року.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позов підтримала та просила його задовольнити.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_5 не зявилася, надала суду нотаріально завірену заяву, в якій позов визнала в повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутністю.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що була рідною бабусею позивача ОСОБА_1, яка померла 23 лютого 2013 року, була власником однокімнатної квартири житловою площею 16,8 кв.м, загальною площею 31,6 кв.м за адресою: м.Одеса, вул.Єврейська (Бебеля), 9, кв.2. та залишила заповіт на імя онука ОСОБА_1

Зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, що помер 19 серпня 2002 року, та його дружині, спадкодавцеві ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.09.1993 року №II-1336, але право власності не було зареєстровано належним чином в КП «МБТІ та РОН».

Відповідно до ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяв на час отримання спадкодавцем свідоцтва про прав власності на дане житло, право власності в особи виникало з моменту отримання правовстановлюючого документу, а не з моменту реєстрації в МБТІ, що не було обовязковим.

Співвласник ОСОБА_6 помер 19 серпня 2002 року, заповіту не залишив. На момент смерті постійно мешкав в спірній квартирі разом з дружиною ОСОБА_3 та онуком ОСОБА_1, позивачем по справі. Після смерті співвласника ОСОБА_6, його дружина та співвласник ОСОБА_3, яка була спадкоємцем першої черги, фактично прийняла належну чоловікові 1/2 частину квартири у спадщину, продовжувала постійно мешкати та користуватися даною квартирою, разом з онуком ОСОБА_1 виконувала усі обовязки власника. Ніхто з них не оспорював право на спадщину та право власності ОСОБА_3 на дану квартиру в цілому.

Відповідач ОСОБА_5, яка є матірю позивача ОСОБА_7, на момент смерті свого батька ОСОБА_6, в даній квартирі не мешкала, не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, на квартиру не претендувала.

Відповідно до ст.ст.524, 529, 548, ч.1 ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року,що діяв на момент смерті спадкодавця ОСОБА_6, спадкоємець ОСОБА_3 фактично прийняла1/2 частину квартири у спадщину за законом після смерті чоловіка, але не оформила належним чином право на спадщину та не зареєструвала право власності на дану квартиру в КП МБТІ, чого на той час не вимагалося, відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ЦК УРСР в редакції, що діяв на момент отримання спадкодавцями права власності на дану квартиру та на момент смерті ОСОБА_6, моментом виникнення права власності на житло визнавався момент здійснення правочину, або отримання правовстановлюючого документу, а не момент державної реєстрації права власності; а моментом прийняття спадщини вважалося фактичне прийняття спадщини після смерті спадкодавця.

Тобто, спадкодавець ОСОБА_3 на момент смерті була належним власником квартири №2 по вул.Єврейська (Бебеля) 9-а у м.Одесі, що є предметом спадщини.

ОСОБА_3 склала заповіт від 13 березня 2003 року, яким заповідала квартиру АДРЕСА_1 на імя позивача ОСОБА_1.

Позивач постійно мешкав, досі мешкає та зареєстрований в даній квартирі.

Після смерті власника, позивач, який мешкав разом зі спадкодавцем на момент смерті, фактично прийняв квартиру у спадщин, та звернувся до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (спадкова справа №75/2014).

Відповідач ОСОБА_5, донька спадкодавця, на момент смерті ОСОБА_3, в вищевказаній квартирі не мешкала та не була зареєстрована, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася.

Як вбачається з відповіді Другої Одеської державної нотаріальної контори №75/2014/02-14 від 24.03.2014 року, ОСОБА_1 було відмовлено в видачі Свідоцтва про право власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, у звязку з відсутністю реєстрації права власності в КП «МБТІ та РОН» (а.с.!2).

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частина третя статті 1268 ЦК України зазначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого законом строку він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За вимогами ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з п.п.5 п.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили про визнання права власності на обєкти нерухомого майна.

Відповідно ст.11 ЦК України цивільні права виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, посилаючись на вищевикладене, суд вважає можливим позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №2 (в цілому) будинку №9-а по вул.Єврейській (Бебеля) у м.Одесі, в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_3, яка померла 23 лютого 2013 року.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру №2 (в цілому) у будинку 9-а по вул.Єврейській (Бебеля) в м.Одесі, житловою площею 16,8 кв.м, загальною площею 31,6 кв.м в порядку спадкування за заповітом, після смерті спадкодавця ОСОБА_3, яка померла 23.02.2013 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 23.02.2017