Справа № 333/6032/16-ц
Провадження № 2/333/376/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.05.2017 р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Боровікової А.І. при секретарі Носаченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб яких було зареєстровано 26.10.1990 року і розірвано 18.03.2008 р. Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином відповідачів. З 1995 року до 14.07.1999 р. їх родині, яка складалась з позивача (син) і відповідачів (його мати та батько) на підставі договору міни, зареєстрованого Товарною біржею «Гілея» 13.04.1995 року за №263/677, на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1.

14.07.1999 року відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, який діяв від власного імені та від імені на той час неповнолітнього позивача ОСОБА_1, продали зазначену квартиру. В подальшому, 29.05.2000 року, його батьки відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, придбали житловий будинок №150 по вул. Чапаєва в м. Запоріжжя. Право власності на зазначений житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2

В 2008 році шлюб між відповідачами було розірвано на підставі рішення суду, на підставі рішення суду від 07.08.2012 р. спірний житловий будинок належить в рівних частках відповідачам по 1/2 частині кожному.

На цей час позивачу стало відомо про наявність у нього, як у неповнолітньої особи в минулому, права власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Незважаючи на це, жоден із батьків відповідачів ні на час продажу квартири АДРЕСА_2 в 1999 році, ні під час купівлі будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чапаєва, буд. 150 в 2000 році, не взяли до уваги порушення права неповнолітнього співвласника нерухомого майна.

Зважаючи на те, що в 1999 р. відповідачі по справі батьки на той час неповнолітнього позивача ОСОБА_1, розпорядилися часткою належного йому нерухомого майна (1/3 часткою квартири за адресою: АДРЕСА_3) всупереч інтересам дитини, в подальшому, в 2000 р., відповідачі за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, співвласником якої був неповнолітній позивач, придбали у власність житловий будинок, який після розірвання шлюбу розподілили між собою як спільне майно подружжя, позивач вважає, що відповідачі порушили його право власності на частку в нерухомому майні, яке підлягає відновленню шляхом визнання за позивачем права власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, ОСОБА_4 (стара назва вул. Чапаєва), буд. 150. Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, з наведених в позові підстав та наданих у суді пояснень, просить суд їх задовольнити. Додатково пояснила, що укладенням відповідачами договору купівлі-продажу квартири від 14.07.1999 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.05.2000 року було порушено майнові права позивача, який на час їх укладення був неповнолітньою дитиною. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, зареєстрований Українською Товарною біржею від 14.07.1999 року, було укладено без додержання нотаріальної форми та всупереч діючим на той час нормам Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР та Правил опіки та піклування, затверджених від 26.05.1999 року. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Про те, що були порушені його майнові права, позивач дізнався у вересні 2016 року, коли вперше побачив договір купівлі-продажу квартири від 14.07.1999 року та дізнався що йому у минулому належала 1/3 частка квартири. Таким чином вважає, що за позивачем повинно бути визнано право власності 1/3 частку житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнала, просить суд його задовольнити. У судовому засіданні ОСОБА_2 надала пояснення, що укладаючи договір купівлі-продажу житлового будинку від 29.05.2000 року на своє імя, без урахування частки неповнолітнього сина ОСОБА_1, вона думала, що буде разом жити з чоловіком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_1 в цьому будинку, та не уявляла що шлюб згодом буде розірвано та житловий будинок буде поділений між подружжям.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 набув право власності на ? частину житлового будинку на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2012 року, яким встановлено, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя, набутого ними в період шлюбу, тому підлягає поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у рівних частках. Позивач не звертався до суду з вимогами про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири від 14.07.1999 року та/або договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.05.2000 року, тому вважає, що позивачем при зверненні до суду невірно обрано спосіб свого, як він вважає, порушеного права. Крім того, позивач ОСОБА_1, вважає представник відповідача, пропустив строк позовної давності для звернення до суду без поважних причин, просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити в позові.

Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

26.10.1990 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Ленінським р/в ЗАГСу м. Запоріжжя, актовий запис №1400.

Відповідно до Свідоцтва про народження, виданого 28.07.1993 року Комунарським відділом РАГС м. Запоріжжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис №512.

13.04.1995 року між ОСОБА_2, яка діяла від власного імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір міни однокімнатної квартири АДРЕСА_5 на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_6, зареєстрований Запорізькою Товарною біржею «Гілея» за №263/677 від 13.04.1995 року. Відповідно п. 2 даного договору, однокімнатна квартира АДРЕСА_5 належала сторонам: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право на житло, виданого Виконкомом Комунарського районної ради народних депутатів м. Запоріжжя від 29.06.1994 року №4116.

14.07.1999 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який діяв від власного імені та від імені неповнолітного ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (надалі, Продавець) та ОСОБА_9 (надалі, Покупець) був укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_7 за ціною 6 460, 00 грн., зареєстрованого Українською Товарною біржею від 14.07.1999 року за №62324. Згідно п. 2 Договору від 14.07.1999 року, даний обєкт нерухомості, а саме: квартира АДРЕСА_7 належала Продавцю: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 на підставі договору міни, зареєстрованого Товарною біржею «Гілея» 13.04.1995 року за №263/677 на праві спільної сумісної власності.

29.05.2000 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбала жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами за № 150, який розташований на земельній ділянці площею 560 кв.м., по вул. Чапаєва в м. Запоріжжі за ціною 10 871,00 грн., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №5109.

18.03.2008 року шлюб між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 18.03.2008 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №140.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.08.2012 року по цивільній справі №2-3392/11, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24.10.2012 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено. Розділено спільне сумісне майно подружжя житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чапаєва, 150 між сторонами в рівних частках. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чапаєва, 150. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чапаєва, 150. Припинено право власності на увесь житловий будинок, розташований за вищезазначеною адресою за ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ст. 58 Конституції України, п.1 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року суд застосовує правові норми, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, а тому на правочини укладені до моменту набуття чинності ЦК України від 16 січня 2003?р., тобто до 1 січня 2004?р., поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема ЦК Української РСР від 18 липня 1963?р. та ОСОБА_5 України від 07 лютого 1991 року «Про власність».

Крім того, згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Положення норм Закону України «Про охорону дитинства» (чинний з 06 червня 2001 року), Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (чинний з 01 січня 2006 року), які набрали чинності після укладення договору купівлі-продажу квартири від 14.07.1999 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.05.2000 року, не можуть бути застосовані до спірних відносин.

Згідно ст.60 Кодексу про шлюб та сім'ю України, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Відповідно до ст. 77 КпШС України, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей.

Згідно статті 78 КпШС України якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Відповідно до ст. 79 Кодексу про шлюб та сім'ю України, у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР.

Відповідно до положень статті 128 КпШС України завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей.

Відповідно п. 6.1 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 N 34/166/131/88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 р. за N 387/3680, органи опіки та піклування вирішують питання щодо збереження за неповнолітніми житла, а також щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла.

Статтею 145 КпШС України передбачено, що опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.

Як вбачається із матеріалів справи договір купівлі-продажу квартири був укладений 14.07.1999 року, договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений 29.05.2000 року, тому перевірка їх законності має перевірятися за правилами ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року.

У відповідності до ст.128 ЦК УРСР 1963 р., право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час укладення договорів), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

У відповідності до п.п. 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 р. (в ред.1998 р.), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. При задоволенні позову суд в одному рішенні постановляє про визнання угоди недійсною і про застосування передбачених законом наслідків. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується у разі порушення встановлено порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обовязків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

Вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 липня1999 року та/або договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 травня 2000 року, недійсними з підстав, передбачених положенням статтею 48 ЦК УРСР ( 1963 року), позивачем ОСОБА_1 не заявлено, а положення Цивільного Кодексу України (2003 року) до цих правовідносин не застосовуються, оскільки поняття "нікчемного правочину" введено Цивільним Кодексом України ( 2003 року ) з 01 січня 2004 року.

Також, безпідставними є посилання на нікчемність правочину через недодержання нотаріальної форми, оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений від 14 липня 1999 року, до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким введено поняття нікчемності правочину через відсутність його нотаріального посвідчення (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

За положеннями ст. 47 ЦК України 1963 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Також не може бути підставою для визнання права власності за позивачем на 1/3 частку житлового будинку за позивачем лише тому, що позов визнається відповідачем матірю ОСОБА_2

Відповідно до глави третьої ЦК УРСР ( 1963 року) можна було визнати угоду тільки недійсною та застосовувати наслідки її недійсності, а тому посилання позивача на нікчемність спірного правочину для набуття права власності не є виправданими, а вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частку житлового будинку є такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого на час виникнення спірних правовідносин матеріального закону, суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

За змістом ст. 88 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Представником відповідача ОСОБА_6 надано до суду заяву про застосування строків позовної давності та наслідків спливу позовної давності, у судовому засіданні остання просила суд застосувати позовну давність. Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 не пропустив встановлений ЦК України строк позовної давності, оскільки позивач дізнався що були порушені його майнові права у вересні 2016 року, коли вперше побачив договір купівлі-продажу квартири від 14.07.1999 року та дізнався що йому у минулому належала 1/3 частка квартири, тому саме з вересня 2016 року належить відраховувати строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні також пояснила, що у вересні 2016 року син ОСОБА_1 знайшов у шухляді будинку договір купівлі-продажу квартири від 14.07.1999 року та звернувся до неї за розясненнями.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР 1963 р., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Однак, положення про позовну давність можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 212 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.І. Боровікова