У Х В А Л А

іменем україни

15 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про зобов'язання виконати умови договору купівлі-продажу за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представниками: ОСОБА_6, ОСОБА_7, на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 серпня 2012 року між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) було укладено договір, відповідно до умов якого вона придбала будівельні матеріали загальною вартістю 32 618 грн. 35 коп. В подальшому вона оплатила вартість товару, проте товар не отримала.

Враховуючи викладене, позивачка просила зобов'язати відповідача виконати умови договору та передати їй у власність будівельні матеріали згідно проекту видаткової накладної від 29 серпня 2012 року № НОМЕР_1 на загальну суму 32 618 грн. 35 коп.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представники ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що товар відповідачем був поставлений за адресою, яку вказала позивачка, що підтверджується показаннями свідка, тобто відповідач свій обов'язок виконав.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 27 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір, відповідно до умов якого вона придбала будівельні матеріали загальною вартістю 32 618 грн. 35 коп., про що останній виписав рахунок № НОМЕР_1 із зазначенням найменування товару. У подальшому вона оплатила вартість цього товару.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що у порушення умов договору товар їй не передано.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 664 ЦК України встановлено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Пунктом 2 договору сторони узгодили, що підписання ними видаткової накладної свідчить про фактичну передачу виробів у власність покупця.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки доказам в їх сукупності, зокрема видатковій накладній від 29 серпня 2012 року та копії цієї накладної, твердженням позивача про те, що свій підпис на накладній вона поставила при отриманні її копії та зазначила дату підпису, а саме 15 січня 2015 року; не перевірили тверджень ОСОБА_3 про те, що відповідач навмисне пошкодив оригінал видаткової накладної, відірвавши від неї частину із зазначенням дати підписання (15 січня 2015 року); не дали належної оцінки висновку експерта від 15 березня 2016 року щодо приховання напису на видатковій накладній та того, що копія видаткової накладної, яка містить дату 15 січня 2015 року, зроблена з оригіналу до його пошкодження.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Суди не врахували наведеної норми матеріального права, яка перерозподіляє тягар доказування у вказаних правовідносинах, та положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України і передчасно поклали на позивача обов'язок доведення вини відповідача у невиконанні договору, оскільки у даному випадку вина останнього презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини або поставки товару позивачеві. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в порушенні зобов'язання.

Отже, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів і обґрунтували свої висновки на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представниками: ОСОБА_6, ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська