У х в а л а

іменем україни

27 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею по АДРЕСА_2, а також зобов'язати відповідача не змінювати місце проживання або місце знаходження дитини без її дозволу та встановити юридичний факт, що місцем проживання сина ОСОБА_3 є місце проживання його матері.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 11 квітня 2009 року вона з відповідачем перебувала у шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 грудня 2012 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею, однак з відповідачем виник спір щодо місця проживання їхнього сина, оскільки відповідач намагався забрати дитину за місцем свого проживання у АДРЕСА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визначено місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю - ОСОБА_1.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 11 квітня 2009 року по 6 грудня 2012 року перебували у шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4

Дитина проживає разом з матір'ю у квартирі АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 21 вересня 2005 року.

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 301 від 5 червня 2013 року ОСОБА_4 установлений графік побачень з дитиною.

Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою ( ч. 1 ст. 141 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-СІІ), зокрема, у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд, взявши до уваги проголошений у Декларації прав дитини принцип і не встановивши виняткових обставин, за яких малолітня дитина має бути розлучена зі своєю матір'ю, дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини з матір'ю буде відповідати інтересам дитини.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: М.В.Дем'яносов О.М.Ситнік