У Х В А Л А

12 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2016 року в справі за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області Панченко Ганни Вікторівни, заінтересована особа - ОСОБА_6,

встановила:

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2016 року ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2015 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2016 року залишено без змін.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2016 року з підстав передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначених підстав, заявниця посилається на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року, від 28 травня 2014 року й постанови Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року та від 30 вересня 2015 року, в яких, на її думку, зазначена норма матеріального права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, погодившись з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні скарги на дії старшого державного виконавця щодо накладення арешту на майно, виходив з того, що ОСОБА_4 набула право власності на ѕ частини спірного будинку в установленому законом порядку, що підтверджується договором купівлі - продажу та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому державний виконавець мав підстави для накладення арешту на ѕ частини цього будинку, право власності на які у заявниці не припинилося.

Разом з тим, у наданих для порівняння рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року та від 28 травня 2014 року, суд касаційної інстанції розглядав справи у правовідносинах, що виникли у зв'язку із поділом (виділом) об'єктів нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об"єкти і вирішуючи спори, суд дійшов висновку, що самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367, 376 ЦК України.

Отже, у рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року та від 28 травня 2014 року, наданих заявницею для порівняння, та в судовому рішення про перегляд якого подано заяву, наявні різні: правовідносини, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини та матеріально-правове регулювання, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року та від 30 вересня 2015 року, Верховний Суд України переглядаючи справи про виділ майна зі спільної часткової власності щодо неоднаковості застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 364, 367, 376 ЦК України, дійшов висновку про те, що об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

Отже, надані заявницею для порівняння вказані постанови Верховного Суду України не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах, оскільки Верховний Суд України переглядав справу в правовідносинах, що не є подібними, з іншим предметом спору, підставами позову і змістом позовних вимог та іншими встановленими фактичними обставинами і матеріально-правовим регулюванням спірних відносин.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за скаргою ОСОБА_4 на дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області Панченко Ганни Вікторівни, заінтересована особа - ОСОБА_6 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко