МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. № 2/521/1691/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Тищенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів,

встановив:

У листопаді 2016р. ОСОБА_2звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк»), який є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк»(далі ЗАТ «ОТП Банк»), посилаючись на те, що 28 січня 2008р. між нею та ЗАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір №ML-506/001/2008, відповідно до умов якого останнім було надано їй грошові кошти у вигляді кредиту в іноземній валюті в розмірі 58377,32 доларів США на строк по 28 січня 2025р. включно, за умови сплати фіксованої процентної ставки за користування кредитом в розмірі 4,49% річних на весь строк фактичного користування кредитом.

Зазначала, що 26 травня 2009року, 26 березня 2010року та 29 серпня 2014року між неюта ЗАТ «ОТП Банк»були укладені додаткові договори №№1,2,3 та 4 до кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., якими було внесено зміни до основного договору.

Позивачка вказувала, що спірний кредитний договір, а також додаткові умови до нього укладені з порушенням правил, що є обовязковими для сторін при їх укладенні і виконанні, відповідно до вимог актів цивільного законодавства України і є повністю недійсними, з наступних підстав.

Всупереч вимогам чинного законодавства відповідач ні перед укладенням договору та додаткових угод до нього, ні протягом їх дії не повідомив позивача у письмовий формі про умови надання кредиту, та не надав у повному обсязі інформацію про умови кредитування.

Стверджувала, що під час укладення спірного кредитного договору банк не надав їй жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, не було ознайомлено відповідачку із графіком платежів.

В порушення чинного законодавства спірний договір та додаткові угоди до нього не містять порядку зміни договору, який враховував би інтереси позичальника, не містить умови про порядок припинення договору, умов або правил, які б регулювали відповідальність банку за невиконання чи неналежне виконання його умов, а також суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

Позивачка зазначала, що усі вказані порушення, що містяться у кредитному договорі №№ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., призводять до порушення її прав.

Посилаючись на вищевикладене позивачка просила суд винести рішення, яким визнати фактом неправомірної поведінки, з боку ПАТ «ОТП Банк» не проведення з позивачем переддоговірної роботи, що передбачена Законом України «Про захист прав споживачів; визнати факт суттєвого порушення ПАТ «ОТП Банк» прав споживача ОСОБА_2 при укладанні кредитного договору № МL-506/001/2008 від 28.01.2008р.; визнати факт суттєвого порушення ПАТ «ОТП Банк» прав споживача ОСОБА_2 при укладанні додаткового договору №1 та додаткового договору №2 від 26.05.2009р.; визнати факт суттєвого порушення ПАТ «ОТП Банк» прав споживача ОСОБА_2 при укладанні додаткового договору №3 від 26.03 2010р.; визнати факт суттєвого порушення ПАТ «ОТП Банк» прав споживача ОСОБА_2 при укладанні додаткового договору №4 від 29.08.2014р.; визнати кредитний договір №МL-506/001/2008 від 28.01.2008р. недійсним; визнати додатковий договір №1 та додатковій договір №2 від 26.05.2009 р. до кредитного договору №МL-506/001/2008 від 28.01.2008р. недійсними; визнати додатковий договір №3 від 26.03.2010р. до кредитного договору №МL-506/001/2008 від 28 січня 2008р. недійсним; визнати додатковий договір №4 від 29.08.2014р. до кредитного договору №МL-506/001/2008 від 28.01.2008р. недійсним; визнати право сторін по справі на двосторонню реституцію.

Позивачка та її представник, діючий за довіреністю від 17 березня 2017року у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд розцінює як затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час, а саме з листопада 2016року не може бути вирішена по суті виниклого спору (а.с.149,205).

Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справибув повідомлений належним чином, у відповідності до ст. 74 ЦПК України, надав до суду заяву про відкладення розгляду справи, що дає підстави стверджувати про неналежне здійснення ним своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданого до відповідача позову, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті виниклого спору (а.с.149,201).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 16 розділу 4 книги першої, главами 48, 49 розділу 1 книги пятої, главами 53, 71 книги пятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Судом встановлено, що 01 січня 2008р. ОСОБА_2 була ознайомлена з інформаційним листком ЗАТ «ОТП Банк» умовами кредитування по програмі «житло в кредит», про що свідчить підпис останньої (а.с.151-155).

Матеріалами справи встановлено, що 28 січня 2008р. між ОСОБА_2та ЗАТ «ОТП Банк»був укладений кредитний договір №ML-506/001/2008, відповідно до умов якого банком надано ОСОБА_2грошові кошти у вигляді кредиту в іноземній валюті в розмірі 58377,32 доларів США на строк по 28 січня 2025р. включно, за умови сплати фіксованої процентної ставки за користування кредитом в розмірі 4,49% річних на весь строк фактичного користування кредитом (а.с.8-16).

Встановлено, що ОСОБА_2 була ознайомлена, із графіком платежів, який є додатком №1 до кредитного договору№ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., що підтверджується підписом останньої (а.с.161-169).

Цільовим використанням кредиту є купівля ОСОБА_2нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

28 січня 2008року ОСОБА_2 звернулась до ЗАТ «ОТП Банк» із кредитною заявкою про видачу кредиту у розмірі 58377,32 доларів США та 26 травня 2009року із кредитною заявкою про видачу кредиту у розмірі 2121,06 доларів США, що підтверджується її підписом (а.с.159,160).

В забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором між ОСОБА_2та ЗАТ «ОТП Банк»28 січня 2008р. було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №PML-506/001/2008, згідно якого останняя передала в іпотеку банку нерухоме майно квартиру за адресою:. АДРЕСА_1 (а.с.138-143).

26 травня 2009року між ОСОБА_2та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін №1 до договору іпотеки №PML-506/001/200 від 28 січня 2008року (а.с.135-136).

Крім того, 26 травня 2009року між ОСОБА_2та ЗАТ «ОТП Банк»був укладений додатковий договір №1 до кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., яким було внесено наступні зміни до основного договору: термін «розмір і валюта кредиту» - 59461,68 доларів США; право ОСОБА_2на дострокове виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній відповідачем частині у випадку невиконання позивачем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобов'язань та/чи інших умов кредитного договору, документів забезпечення та/чи будь - яких умов існуючих чи таких, що будуть укладені в майбутньому правочинів з відповідачем (надалі - вимога).

При цьому, зобов'язання позивача щодо дострокового виконання боргових зобовязань в цілому настає з дати відправлення відповідачем на адресу позивача відповідної вимоги та повинно бути проведено позивачем протягом 30 календарних днів з дати одержання позивачем відповідної вимоги(а.с.90-91).

З матеріалів справи також вбачається, що позивачка також була ознайомлена із додатком №1 до додаткового договору №1 до кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р.(а.с.170-193).

Окрім зазначеного, 26 травня 2009р. між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір №2 до кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., яким було внесено наступні зміни до основного договору: з моменту підписання додаткового договору № 2 до 28.01.2025р. для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись наступна процентна ставка: фіксована 11,13 % річних з 26.05.2009 року до 26.01.2010р.; плаваюча фіксований відсоток (4,88%) + FIDR (процентна ставка по строкових кредитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Ця ставка може змінюватися в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку) з 26.01.2010р. до повного виконання боргових зобовязань; змінити графік платежів; проценти нараховуються у день сплати процентів на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення; в будь-який момент строку дії кредитного договору, в односторонньому порядку відмовитись від свого зобов'язання за кредитним договором щодо надання позивачу кредиту (траншу), без зазначення причини відмови; та інші (а.с.65-67).

Встановлено, що 26 березня 2010року між позивачкою та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір № 3 до кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., яким було внесено наступні зміни до основного договору: на період з 26.03.2010р. до 26.01.2011р. для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка 12,38 % річних; змінено графік платежів; інші (а.с.68-69,70-77).

29 серпня 2014р. між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір №4 до кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., яким було внесено наступні зміни до основного договору: на період з 29.08.2014 року до 25.01.2015 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка 6,00 % річних;-на період з 26.01.2015 року до повного виконання боргових зобов'язань для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка фіксований відсоток (4,88%) + FIDR; змінено графік платежів; та інші(а.с.78-89).

Із змісту позову вбачається, що банк виконав всі свої зобовязання по кредитному договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р. відповідно до вимог чинного законодавства, надавши ОСОБА_2 кредит у встановленому договором розмірі.

Судом встановлено, що при укладені кредитного договору, а саме у березні 2008р., та в наступному ОСОБА_2 не оскаржувала його умови і погоджувалася з ними, шляхом його підписання та частковим виконанням його умов, що підтверджується укладеними в подальшому додатковими договорами та анкетами-заявами позивачки про реструктуризацію заборгованості (а.с.92-94, 95-96,97-99,100-103).

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків, на території України за зобовязанням допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулюються Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пункт 1 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно з п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (далі-Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001р. № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Відповідно до ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст.1054 ЦК вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обовязок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час.

Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_2, вбачається що сторони, підписавши цей договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів.

Отже, кредитний договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення і ОСОБА_2 з січня 2008р. по листопад 2016р.не оскаржувався.

Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Дані положення закону при укладенні договору були дотримані і не порушені.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 із умовами кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в ЗАТ «ОТП Банк», відповідно до вимог ст.11Закону України «Про захист прав споживачів» була ознайомлена, і при підписанні договору сторони підтвердили, що текст договору відображає дійсність їх намірів, про що свідчить підпис позивачки на договорі.

Таким чином, твердження позивачки про те, що вона не була ознайомлена з всіма умовами, загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в ЗАТ «ОТП Банк», не відповідає дійсності.

Крім того, посилання ОСОБА_2 на те, що діяльність Банку є нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки відповідач ввів її в оману стосовно умов надання кредиту, негативних наслідків, оскільки надання неточної, неповної та однобічної інформації спонукало її до укладення спірного договору, на якій в іншому випадку вона б не погодилася (частини 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»), не відповідає вимогам закону.

За положеннями ч.1, п.1,2 ч.2, п.1 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька діяльність забороняється.

Забороняються як такі, що вводять в оману стосовно основних характеристик продукції таких як очікувані результати споживання; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; пропонувати для реалізації продукцію за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

В силу ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використаннями нечесної підприємницької діяльності, зокрема, з підстав зазначених вище, які в силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України повинні існувати в момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, крім кредитного договору позивачкою були підписані чотири додаткових договори, а також договір іпотеки, з додатковим договором до нього.

Оскільки текст укладеного з ОСОБА_2 кредитного договору містить повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, договір повністю відповідає положенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», то за таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави вважати укладений сторонами кредитний договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Крім того, посилання позивачки на несправедливість умов договору, на те, що діяльність Банку є нечесною підприємницькою діяльністю, та на те, що вона не була ознайомлена з загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в ЗАТ «ОТП Банк», як на підставу визнання договору недійсним, не може бути прийнята судом до уваги, оскільки суд вважає, що волевиявлення позивачки під час укладання кредитного договору та договору іпотеки було вільним, свідомим та повністю відповідало її внутрішній волі та було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК сторони є вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Тому доводи позивачки, щодо невідповідності умов кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р. вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» на думку суду є безпідставними і не можуть слугувати підставою для визнання зазначеного кредитного договору недійсним в цілому.

Крім того, не погоджуючись з умовами кредитного договору №ML-506/001/2008 від 28 січня 2008р., позивачка тривалий час виплачувала кредит та звернулася до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав лише у листопаді 2016р., а до цього часу, протягом восьми років, не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання кредитного договору недійсним.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності.

За таких обставин суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки позивачкою не було доведено обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Оскільки позивачці було відмовлено в задоволенні позовних вимог, то судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 15, 16, 627, 629 ЦК України, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61,88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Малиновський районний суд м. Одеси до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда