Номер провадження: 22-ц/785/834/17
Головуючий у першій інстанції: Мазун І. А.
Доповідач: Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Драгомерецького М.М.,

суддів: Артеменка І.А.

Черевка П.М.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: позивача за первісним позовом ОСОБА_3

та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою, передачу квартири у власність територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради та виселення,-

в с т а н о в и л а:

29 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОМР про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з березня 2008 року він почав проживати з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у її квартирі АДРЕСА_1. Вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, він здійснював за нею постійний догляд, піклувався про неї, проводив деякі ремонтні роботи у квартирі.

В подальшому 10.10.2012 року ОСОБА_5 зареєструвала його у вказаній

квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла.

Однак, після її смерті, звернувшись до нотаріуса за оформленням права на спадщину, ОСОБА_3 отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25.03.2016р., оскільки ним не було надано рішення суду про встановлення факту проживання його з ОСОБА_5 однією сім'єю.

Посилаючись на викладене, позивач звернувся до суду із позовом та просив встановити факт його проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю з 01.03.2008 року по день смерті ОСОБА_5, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_2 року та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

17серпня 2016 року Одеська міська рада звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання спадщини після померлої ОСОБА_5 відумерлою, передачачу

квартири АДРЕСА_2 у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та виселення ОСОБА_3 із спірної квартири. Посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3. спадкоємці за законом і за заповітом у неї відсутні, а тому спадщину, яка відкрилася після її смерті, та складається з квартири АДРЕСА_2, слід визнати відумерлою, передати її у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири АДРЕСА_2, як особу, що не має правових підстав для проживання (перебування) у зазначеній квартирі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2016р. обидві справи об'єднані в одне провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити, у задоволенні позову Одеської міської ради просили відмовити за його безпідставністю.

Представник Одеської міської ради заявленій до ОСОБА_3 позов підтримав, у повному обсязі та заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом за його недоведеністю.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 01 березня 2008 року по день смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою, передачу квартири у власність територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради та виселення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Одеська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 повністю та задовольнити позовні вимоги ОМР у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

До судового засідання у суд апеляційної інстанції представник ОМР не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка представника відповідача у судове засідання не перешкоджає подальшому розглядові справи та доступі його до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, позивача ОСОБА_3 та його представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено, що 15 липня 2013 року ОСОБА_5, яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_7 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_4, що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.02.2007 року.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №3/2016 до майна померлої із заявою до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3, який вважав себе спадкоємцем четвертої черги згідно до ст.1264 ЦК України.

За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного ,проживання зі спадкодавцем однією сім'єю.

Отже, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем для ОСОБА_3 має юридичне значення, оскільки від цього залежить виникнення у останнього права на спадкування за законом у четверту чергу.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п..

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Зі змісту Закону вбачається, що місцем проживання особи вважається місце її державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Відповідно до роз'яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Також п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Відповідно до Листа ВСУ від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» доказами по справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Однак, відповідно до довідки за формою № 1 (виписка з домової книги про склад сім'ї) від 20.01.2016 року позивач ОСОБА_3 був зареєстрований у АДРЕСА_8 з 10.10.2012 року у якості піднаймача, тобто менше одного року до часу відкриття спадщини.

Свідчення сусідів спадкодавця про те, що в 2008 році ОСОБА_3 переїхав жити в квартиру ОСОБА_5, також не є належними доказами постійного проживання однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, тому що свідок позбавлений законом можливості встановлювати факт постійного проживання спадкодавця з ОСОБА_3, тим більш однією сім'єю, він може в судовому засіданні підтвердити тільки факт або подію перебування позивача за вищезазначеною адресою.

Також позивач ОСОБА_3 зазначив у своєму позові, що ним були понесенно витрати на поховання, однак ці обставини не можуть бути підтвердженням факту спільного проживання однією сім'єю із спадкодавцем.

Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. На думку судової колегії, матеріали справи не містять необхідних належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 про те, що він проживав із спадкодавцем однією сім'єю з 01 березня 2008 року по день смерті спадкодавця.

Навпаки, наявні матеріали справи є доказами, які свідчать про відсутність у ОСОБА_5 спадкоємців за заповітом або за законом.

Положення ст.1277 ЦК України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст.278 ЦПК України, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття, суд ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно встановив обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про залишенні без задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі та задоволенні позову Одеської міської ради у повному обсязі.

Тому не повне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, у відповідності до п. п. 1,3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення яким позовну заявою ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_3 про виз

нання спадщини після померлої ОСОБА_5 відумерлою та виселення задовольнити.

Визнати спадщину після смерті ОСОБА_5, що складається з квартири АДРЕСА_4, та належала їй на праві власності відумерлою.

Передати квартиру АДРЕСА_5 в Одесі у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_6, як особу, що не має правових підстав для проживання (перебування) в зазначеній квартирі.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак воно може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: п М.М. Драгомерецький

А.І. Артеменко

П.М. Черевко

Копія вірна: суддя М.М. Драгомерецький