Справа № 459/519/17
Провадження № 2/459/426/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2017 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Рудакова Д.І.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про стягнення процентів за користування коштами, інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, 3% річних та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 04.04.2017 року, просив стягнути з відповідача на його користь 45812, 45 грн. процентів за користування коштами; 3498, 87 грн. - 3% річних; 11126, 14 грн. інфляційних витрат; 10000,00 грн. моральної шкоди. Вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27.05.2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.01.2017 року у справі № 459/992/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення процентів за користування коштами та коштів, сплачених на виконання договору частково задоволено його позовні вимоги, визнано недійсним договір фінансового лізингу №002359 від 19.06.2015 року та стягнуто з відповідача 65999, 20 грн. сплачених на виконання умов договору фінансового лізингу. Зазначає, що ЦК України передбачено нарахування процентів за користування коштами у разі безпідставного їх одержання чи збереження (ст. 1214 ЦК України). Позивачем наведено розрахунок процентів за користування коштами за період із 20.06.2015 року (наступного дня від дати визнання недійсним договору фінансового лізингу) до 26.03.2017 року (фактичного виконання зобов'язання), що становить 45812, 45 грн. Вважає, що грошове зобовязання у відповідача виникло перед ним на підставі рішення суду, оскільки саме на підставі рішення суду йому було повернуто кошти. Оскільки ТзОВ «Євролізинг Україна» кошти повернуло лише 27.03.2017 року, нарахування інфляційних втрат та 3% річних проводить із 20.06.2015 року до фактичного виконання зобов'язання 26.03.2017 року. Згідно наведеного позивачем розрахунку, розмір інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобовязання становить 11 126,14 грн., розмір 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання становить 3498,87 грн. Крім того, у звязку із протиправними діями відповідача, він позбавлений права користуватися, розпоряджатися належними йому коштами у звязку із цим переносить душевні страждання. Він мав намір придбати автомобіль, який в подальшому використовувати для підприємницькій діяльності. У звязку із відсутністю автомобіля він змушений знятися із обліку як фізична особа підприємець і на даний час безробітний. Через відсутність коштів у сімї виникають постійні сварки та непорозуміння, оскільки сума значна, а коштів немає, він позбавлений засобів для існування. Внаслідок таких обставин, він та його сімя переживають душевні та психологічні страждання у звязку із відсутністю коштів, оскільки це призвело до вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках. Заподіяну моральну шкоду оцінює у розмірі 10 000,00 грн.

13.05.2017 року представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Зазначив, що кошти в розмірі 65 999, 20 грн. були повернуті позивачу на підставі відкритого виконавчого провадження. Сторонами було добровільно укладено договір фінансового лізингу та добровільно сплачено позивачем на рахунок відповідача передбачений договором лізинговий платіж. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У разі визнання правочину недійсним з моменту укладення, лізингодавець зобовязаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним лізингові платежі на виконання умов договору. При цьому, таке повернення відбувається на засадах реституції. Вважає, що майновий стан сторін не повинен погіршитися внаслідок визнання договору недійсним, адже недійсний договір не спричиняє жодних юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. Цивільним законодавством передбачено конкретні випадки в яких можливе застосування до винної особи стягнення збитків та моральної шкоди, такі випадки передбачені конкретно статтями 231, 232, 233 ЦК України. В інших випадках, відшкодування збитків чинним законодавством України не передбачено. Визнання правочину недійсним судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину. Відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої у зв'язку із вчиненням недійсного правочину, здійснюється винною стороною за загальними правилами, встановленими для зобовязань, що виникають із факту заподіяння шкоди. Загальні положення про відшкодування шкоди, на даний випадок не поширюються, оскільки відповідач не завдавав будь-якої шкоди позивачу, у розумінні ст. 1166 ЦК України, а лише повернув отримані від позивача кошти, що були сплачені по договору, який було укладено з порушенням та в подальшому було визнано такий недійсним.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися у судове засідання, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Установлено, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27.05.2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.01.2017 року у справі № 459/992/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення процентів за користування коштами та коштів, сплачених на виконання договору частково задоволено його позовні вимоги, визнано недійсним договір фінансового лізингу №002359 від 19.06.2015 року та стягнуто з відповідача 65999, 20 грн. сплачених на виконання умов договору фінансового лізингу. Рішенням суду встановлено, що 19.06.2015 року ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» уклали договір № 002359 фінансового лізингу відповідно до якого предметом лізингу являється автомобіль марки «Renault Sandero Stepway». За вказаний автомобіль ОСОБА_2 повинен був сплатити перший платіж який складається з адміністративного платежу та авансового платежу, а в подальшому повинен був сплачувати лізинговий платіж щомісячний платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця в розмірі та в строки визначені договором. Предмет лізингу, відповідно до умов договору, передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця встановлених платежів. За умовами договору до отримання в користування предмету лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж - 10 %, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу - 3 % від ціни предмета лізингу. ОСОБА_2 сплатив на рахунок ТзОВ «Євролізинг Україна» платежі на загальну суму 65999, 20 грн.

Кошти у сумі 65999, 20 грн. сплачені на виконання умов договору фінансового лізингу повернуто позивачу 26.03.2017 року, що підтверджується випискою по надходженнях по карті від 03.04.2017 року.

Згідно зі ст. 509 ЦК України (далі ЦК) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 625 ЦК, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобовязання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Розрахунок 3% річних слід здійснювати за формулою: С: 365 :100% х 3 х Д, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення.

Розмір 3% річних від простроченої суми, яка складає 65999, 20 грн. за період з 20.06.2015 року по 26.03.2017 року становить 3498, 87 грн.(за 195 днів 2015 року 65999, 20/365/100% х 3% х 195 днів = 1057, 80 грн.; за весь 2016 рік 65999, 20 грн. х 3%/100% = 1979, 98 грн.; за 85 днів 2017 року - 65999, 20 грн./365 днів/100% х 3% х 85 днів = 461, 09 грн.).

Отже, загальна сума 3% річних від простроченої суми за період з 20.06.2015 року по 26.03.2017 року становить 3498,87 грн. (1057,80+1979,98+461,09).

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється у національній валюті спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується у періодичних офіційних виданнях. Цей показник характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 20.06.2015 року по 26.03.2017 року розмір інфляційних витрат становить 11126, 14 грн. (65999,20х116,858(середній індекс інфляції)/100% - 65999, 20 грн. Суд погоджується із даним розрахунком.

Отже, позов у частині стягнення з відповідача 11126, 14 інфляційних витрат та 3498, 87 - 3% річних підлягає до задоволення.

Позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача 45812, 45 грн. процентів за користування коштами не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до приписів ст. 1214 ЦК, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

Частиною 2 ст. 1214 ЦК встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідача виникло грошове зобовязання перед позивачем на підставі рішення суду. Невиконання цього обов'язку, в свою чергу, породжує відносини із прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідальність за яке визначено ст.625 ЦК України і такі вимоги позивача задоволені.

Вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає, так як не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, що регулює відповідні правовідносини, а також Закону України «Про захист прав споживачів», який не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди, яка не повязана із заподіянням шкоди здоровю або життю споживача. Окрім того, будь-яких належних і допустимих доказів, що внаслідок нечесної підприємницької діяльності відповідача, позивачу була завдана моральна шкода, останнім суду не представлено та у судовому засіданні таких не здобуто.

Відповідно до другого речення ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи часткове задоволення позову, те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 640, 00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 11 126,14 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27.05.2016 року у справі № 459/992/16-ц, з урахуванням рішення Апеляційного суду Львівської області від 12.01.2017 року, та 3 498,87 грн. 3% річних.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь держави 640,00 грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. І. Рудаков