Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.
Категорія 19 Доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Ткаченко Т.Б., Лісового О.О.

секретар Брежнєв Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою Маріупольської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради і зобов'язання вчинити дії -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом посилаючись на те, що 11 червня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу гаражу б/н, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0028 га, по АДРЕСА_1. Вказана земельна ділянка перебувала в користуванні ОСОБА_2 на підставі договору оренди земельної ділянки від 06 червня 2011 року, укладеного між нею та Маріупольською міською радою строком на п'ять років, а саме до 19 квітня 2016 року. За заявою ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки та його заявою про надання йому в користування цієї земельної ділянки на 10 років для обслуговування гаражу Маріупольською міською радою 08 квітня 2016 року прийнято рішення №7/6-288, яким залишено в силі рішення міської ради від 19 квітня 2011 року № 6/7-588 «Про надання земельної ділянки для встановлення металевого гаража по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2» і відмовлено йому в наданні спірної земельної ділянки в оренду для будівництва індивідуального гаражу (обслуговування капітального гаражу); доручено юридичному департаменту міської ради вжити заходів щодо визнання недійсними договору купівлі-продажу гаражу від 11 червня 2015 року та реєстрації його права власності на гараж в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і скасування реєстрації його права власності на гараж.

Посилаючись на те, що рішення міської ради є необґрунтованим та таким, що не відповідає положенням ст. ст. 40, 120, 141 ЗК України, ст. ст. 330, 377 ЦК України, ст. 21 Закону України «Про оренду землі» та ст.ст. 14, 288 ПК України, ст. ст. 26, 59, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» просив визнати неправомірними дії Маріупольської міської ради щодо прийняття рішення від 08 квітня 2016 року № 7/6-288 «Про припинення права оренди земельної ділянки громадянки ОСОБА_2 та надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1», визнати незаконним та скасувати це рішення і зобов'язати Маріупольську міську раду винести на розгляд чергової сесії та повторно розглянути питання щодо надання йому земельної ділянки в оренду строком на 10 років із земель житлової та громадської забудови площею 0,0028 га з розміром орендної плати на рівні 3% від її грошової оцінки для будівництва індивідуальних гаражів (обслуговування капітального гаражу) по АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Маріупольської міської ради від 08 квітня 2016 року № 7/6-288 «Про припинення права оренди земельної ділянки громадянки ОСОБА_2 та надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1» визнано незаконним і скасовано. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на сплату судового збору 275 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі представник Маріупольської міської ради Зіновєв І.Г., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_1

Рішення суду в частині відмови у задоволені позову про зобов'язання Маріупольської міської ради винести на розгляд чергової сесії та повторно розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду, сторонами не оскаржується.

Виходячи з положень ч.5 ст.76, ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача ОСОБА_1, який будучи належним чином через свого представника повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Маріупольської міської ради Зіновєва І.Г., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення представника позивача ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для захисту у судовому порядку прав позивача ОСОБА_1, як законного власника гаражу, шляхом визнання незаконним та скасування рішення міської ради.

З таким висновком колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між Маріупольською міською радою та попереднім землекористувачем ОСОБА_2 на підставі рішення Маріупольської міської ради від 19 квітня 2011 року №6/7-588 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,0028 га (кадастровий номер НОМЕР_1) з цільовим призначенням: для індивідуального гаражного будівництва (функціонування металевого гаражу без права будівництва капітальних споруд) у дворі будинку АДРЕСА_1, строком на 5 років, тобто до 19 квітня 2016 року (а.с.).

11 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу гаражу № б/н (літ. А-1, площею 27,6 кв. м.), розташованого на земельній ділянці площею 0,0028 га (кадастровий номер НОМЕР_1) у дворі будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Лушкіною О.В. за реєстровим НОМЕР_3, та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 11 червня 2015 року за № НОМЕР_2 (а.с. 14,15).

За наслідками розгляду заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Маріупольською міською радою 08 квітня 2016 року було прийнято рішення № 7/6-288, яким залишено в силі рішення Маріупольської міської ради від 19 квітня 2011 року № 6/7-588 «Про надання земельної ділянки для встановлення металевого гаража по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2»; відмовлено ОСОБА_1 у наданні із земель житлової та громадської забудови в оренду строком на 10 років спірної земельної ділянки; доручено Юридичному департаменту Маріупольської міської ради вжити заходів щодо визнання договору купівлі-продажу гаражу від 11 червня 2015 року № 659, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 червня 2015 року № НОМЕР_2, номер запису про право власності НОМЕР_4 від 11 червня 2015 року недійсним та скасування державної реєстрації прав № НОМЕР_5 реєстраційний номер НОМЕР_6 номер запису НОМЕР_7 в книзі 7 (а.с. 18).

Згідно з ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перешило право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці є підставою припинення права користування земельною ділянкою (п. «е» ч.1 ст.141 ЗК України).

Як роз'яснено у п.п. «г» п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст.377 ЦК України і ст.120 ЗК України.

За змістом ст.377 ЦК України до особи, яка, придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Згідно зі ст.120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Підпунктом 11.3.5. п. 11.3 розділу 11 договору оренди земельної ділянки передбачено, що дія договору припиняється в інших випадках, передбачених законом, а саме: при переході права власності на будівлю до іншої особи, на земельну ділянку переходить право користування на тих умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землекористувачу.

Пунктом 11 договору купівлі-продажу передбачено, що до покупця, який отримує у власність гараж, згідно ст. 377 ЦК України та ст. ст. 120, 125 ЗК України, переходить право користування земельною ділянкою на якій він розташований, та ділянкою необхідною для її обслуговування, без зміни її цільового призначення.

Суд першої інстанції наведене врахував і вірно вважав, що з моменту укладення договору купівлі-продажу гаражу, договір оренди земельної ділянки попереднім орендарем фактично припинився, тому при прийнятті рішення 08 квітня 2016 року у відповідача не було підстав залишати земельну ділянку в оренді у ОСОБА_2

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_2 не зверталася з відповідною заявою про припинення договору оренди земельної ділянки є неспроможними і спростовуються матеріалами справи, зокрема, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що предметом розгляду на сесії були дві заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Підстави відмови ОСОБА_1 у наданні земельної ділянки у користування не обґрунтовані у рішенні Маріупольської міської ради №7/6-288 від 08 квітня 2016 року. Доводи ж апеляційної щодо чинності на час прийняття цього рішення попереднього договору оренди є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 із земель житлової та громадської забудови для індивідуального гаражного будівництва (функціонування металевого гаражу без права будівництва капітальних споруд).

Зі змісту рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 вересня 2011 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно збудований гараж, вбачається, що Маріупольською міською радою було погоджено будівництво капітальної споруди на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що знаходилась в оренді.

На час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення та ухвалення рішення судом першої інстанції, право власності ОСОБА_2 на капітальну споруду гараж в установленому законом порядку оспорено не було.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги щодо порушення правил підвідомчості, оскільки правовідносини, що склалися між сторонами мають приватноправовий характер, в яких орган місцевого самоврядування виступає як суб'єкт права власності, а не як суб'єкт владних повноважень. Прийняття зазначеним органом рішення є етапом реалізації волі власника на укладення чи відмову в укладені договору оренди, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, їм та наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про скасування рішення міської ради.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи справу відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, та доводів апеляційного оскарження, на підставі наданих сторонами доказів, колегія суддів апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді І.П. Мироненко

Т.Б.Ткаченко

О.О.Лісовий