АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1759/17 Справа № 206/4363/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Румянцев О. П. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

за участі секретаря: Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2016 року

у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Самарський районний відділ паспортної реєстраційної і міграційної роботи в м. Дніпропетровську про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.09.2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22.11.2016 року про виправлення описки, заяву ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт того, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Армавір Октемберянського району Республіки Вірменія, станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року постійно прожив на території України /а.с.30-32, 40/.

З таким рішенням не погодилось Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність належних доказів проживання ОСОБА_2 на території України на момент проголошення незалежності України, просило його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви /а.с.66-69/.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.02.1999 року Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 видано паспорт громадянина України з тих підстав, що він проживав на території України на момент проголошення її незалежності /а.с. 5-6 /.

Між тим, в паспорті заявника було допущено описку у написанні його по-батькові і замість «ОСОБА_2» зазначено «ОСОБА_2», у зв'язку з чим він звернувся до управління із заявою про виправлення вказаної помилки.

На заяву ОСОБА_2 Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області направило відповідь № 1201/А-84 від 04.03.2013 року, з тексту якої вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що він дійсно 02.02.1999 року був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 у зв'язку із загальним обміном - замість паспорту громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_2, виданого 16.08.1991 року Октембурянським РВВС Республіки Вірменії.

Однак, у вказаному листі управління зазначило, що згідно даних заяви ОСОБА_2 про видачу паспорта громадянина України в графі «місце проживання» заявником зазначено с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, однак у Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області виникли сумніви щодо проживання ОСОБА_2 у вказаному населеному пункті. З цих підстав управління дійшло висновку, що заявник не проживав постійно на території України станом на 24.09.1991 року та станом на 13.11.1991 року , а тому ОСОБА_2 було рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України /а.с.8/ .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 наказом № 37/п від 02.03.1990 року було прийнято на роботу до Експериментального соціально-виробничого молодіжного об'єднання «Донбас», де він працював до 20.04.2013 року, звільнившись на підставі ст.38 КзПП України, за власним бажанням /а.с.13/. Тобто, станом на 24.09.1991 року та станом на 13.11.1991 року він працював на території України.

Згідно домової книги та довідки виконкому Республіканської сільської ради, заявник постійно проживав у АДРЕСА_1, але був зареєстрований лише в травні 1993 року /а.с. 14, 15-16/. У подальшому, з лютого 1999 року він був зареєстрованиу у АДРЕСА_2, а з липня 2004 року - по АДРЕСА_3 /а.с.6 зворот/.

Встановивши вказані обставини справи, суд першої інстанції в силу ст. 10, 57-60, 256 ЦПК України та п.1 ч.1 ст.3, п.3 ч.2 ст.9 Закону України " Про громадянство" від 18.01.2001 року, п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, п.4 прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_2

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обв'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з доведеності факту, що ОСОБА_2 постійно проживав на території України на момент проголошення її незалежності - 24.08.1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» - 13.11.1991 року, а тому дійшов обґрунтованого висновку про задоволення його заяви.

Зазначений висновок суду колегія суддів вважає правильним.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім того, самим апелянтом не надано жодних доказів, які б спростовували висновки суду щодо доведеності факту постійного проживання заявника на території України.

ОСОБА_2 вже має паспорт громадянина України, який був йому виданий у встановленому законом порядку. Отже, колегія суддів вважає, що встановлення оспорюваного факту не зачіпає прав та інтересів будь-яких осіб та, як установлено в ході розгляду справи, є необхідним лише для виправлення описки у паспорті громадянина України, на чому наполягало Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у своєму листі № 1201/А-84 від 04.03.2013 року. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник апелянта зазначив, що іншого шляху для вирішення питання щодо виправлення описки немає, а дії управління щодо перевірки факту постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року є таким, що відповідають вимогам закону, зокрема Постанові Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 року № 745 та внутрішнім інструкціям Управління /а.с.93-94/.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Т.Р. Куценко

Е.Л. Демченко