АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1173/16-ц Номер провадження 22-ц/786/444/17Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Філоненко О.В.

за участю позивача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»

на заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №0003777 від 04 травня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_2.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 133900,00 грн.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1339,00 грн.

З цим рішенням не погодився відповідач, представник якого, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «ЛК «Ваш Авто» про захист прав споживачів відмовити за безпідставністю.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов'язковим, відповідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Вказують, що на момент укладення оскаржуваного правочину, у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки нормами ч.1 ст.806 ЦК України передбачено придбання такого у майбутньому та після виконання лізингоодержувачем певних умов.

Зазначають, що ТОВ «ЛК «Ваш «Авто» займається виключним видом господарської діяльності по наданню окремої фінансової послуги з фінансового лізингу без надання спеціального статуту фінансової установи та отримання ліцензії, оскільки така процедура на момент укладення правочину не була передбачена нормами чинного законодавства України.

На думку апелянта, висновки суду про невідповідність умов договору вимогам ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та дана стаття не підлягала застосуванню до правовідносин, що мали місце між сторонами у даному випадку.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У судовому засіданні позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, а рішення районного суду прохав залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 травня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 003777, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Предметом договору є транспортний засіб МТЗ-82.1.26, об'єм/тип двигуна 4,751. Договір підписано сторонами (а.с.12-17).

Згідно додатку №1 до договору фінансового лізингу №003777 від 04.05.2016 року, вартість предмету лізингу становить 18705,88 дол. США, еквівалент у гривні на дату підписання Договору становить - 477000,00 грн. (а.с.18).

Додатком № 2 до договору фінансового лізингу №003777 від 04.05.2016 року, визначено специфікацію предмету лізингу, а саме: марка - МТЗ, модель - 82.1.26, комплектація, модифікація - відсутня, об'єм/тип двигуна - 4,75/дизель (а.с.19).

На виконання умов даного договору, ОСОБА_2, згідно квитанцій №16 від 04.05.2016 року (на суму 86200,00 грн.) та №17 від 04.05.2016 року (на суму 47700,00 грн.), були внесені кошти в сумі 133900,00 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «Ваш Авто» (а.с.20).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки спірний договір порушує принцип добросовісності, є несправедливим та призводить до істотного дисбалансу договірних права та обов'язків сторін, то наявні підстави для визнання його недійсним та повернення позивачеві суму сплачених коштів у розмірі 133900,00 грн. Проте, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення йому моральної шкоди, то у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на свої вимоги або заперечення.

Відповідно до чч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснено у п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N9, судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15), необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п.7 ч.3 ст.19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Відповідно до абзацу 1 пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності.

За змістом, пункту 7 даної постанови умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані в повному обсязі.

Окрім того, згідно пункту 12 постанови, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Статтею 12 спірного Договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому вона є відверто не праведживою. Так, зазначена стаття 12 містить 14 пунктів, якими стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В той же час, жодного пункту який би стосувався відповідальності лізингодавця вказана стаття не містить.

Також, згідно положень спірного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 18705,88 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 477 000,00 грн. з ПДВ (пункт 8.2). Окрім того, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

З наведеного вбачається, що указаними пунктами договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, згідно п. 5.4 договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу.

Відповідно до п.5.10 з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач визнає і бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням або втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу або будь-якої його частини, незалежно від причин таких подій (за винятком нормального зносу і амортизації предмета лізингу в процесі його експлуатації), відповідно до умов цього Договору.

В той же час, на підставі п.7.3 Договору, страхування предмета лізингу фактично здійснюється за рахунок споживача, який компенсує лізингодавцю витрати на укладення договору страхування, проте таке страхування відбувається на користь лізингодавця. Дана умова спірного договору також є несправедливою.

Згідно п.1.5 спірного договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Зміст зазначеного пункту суперечить положеннямст. 808 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому, згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі. Тобто на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. (Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року).

Колегія суддів, дослідивши умови спірного договору фінансового лізингу зауважує, що його умови є несправедливими відносно споживача, оскільки, всупереч принципу добросовісності, наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 04.05.2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

У відповідності до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З наведеного вбачається. що місцевим судом правомірно застосовано наслідки недійсності правочину та, оскільки матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач на розрахунковий рахунок товариства сплатив кошти в розмірі 133900,00 грн., то дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2

Окрім того, оскільки, у відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів, факт заподіяння йому моральної (немайнової) шкоди, що виявляються у спричиненні йому страждань, заподіяних внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, то колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду про відмову в задоволення даних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не є обов'язковим, відповідно до ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки з аналізу положень ст.ст. 628, 799, 806 ЦК України та на підставі правової позиції Верховного суду України від 16.12.2015 року, висловленої при розгляді справи №6-2766цс15, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ТОВ «ЛК «Ваш «Авто» займається виключним видом господарської діяльності по наданню окремої фінансової послуги з фінансового лізингу без надання спеціального статуту фінансової установи та отримання ліцензії, оскільки така процедура на момент укладення правочину не була передбачена нормами чинного законодавства України., з посиланням на отриманий дозвіл Нацкомфінпослуг від 22.03.2016 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи та не бути предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для частково задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», - відхилити.

Заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2016 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ Ю.В. Дряниця

/підпис/ О.В. Чумак

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун