Номер провадження: 22-ц/785/769/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору приватного нотаріуса ОМНО ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належала їм та їх старшому сину ОСОБА_7 на праві приватної спільної власності в рівних частках. Проте, 15 березня 2006 року та 06 червня 2006 року, їх молодший син ОСОБА_2 шляхом обману, користуючись безграмотністю та неосвіченістю позивачів, уклав з ними відповідні договори дарування, згідно яких став власником 2/3 часток вищевказаної квартири.

Оскільки позивачі є інвалідами з дитинства, глухонімими, ОСОБА_4 не вміє ні писати, ні читати, а ОСОБА_5 вміє читати лише на російській мові, вони не розуміли значення вищевказаних договорів, помилково вважаючи, що надають згоду на прописку відповідача у вищевказаній квартирі. Про укладення вказаних договорів їм стало відомо лише у 2014 році, під час звернення до перекладача для надання перекладу оскаржуваних договорів. Тому, позивачі просили поновити їм строк на звернення до суду з дійсним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року клопотання представника позивачів про залучення ОСОБА_7 до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору задоволено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року

позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено, поновлено позивачам строк для звернення до суду з дійсним позовом, визнано недійсним договір дарування 1/3 частки АДРЕСА_2, укладений 06 червня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/3 частки АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частки АДРЕСА_2.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки АДРЕСА_2, укладений 15 березня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 1/3 частки АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частки АДРЕСА_2.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №322 від 04 лютого 1994 року ОСОБА_4 була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою пл. 31, 5 кв. м..

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.

В порядку ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» 18 листопада 2004 року вищевказана квартира була приватизована, та власниками квартири були вказані ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх старший син ОСОБА_7 в рівних частках, про що свідчить відповідне розпорядження органу приватизації №189032, а також свідоцтво про право власності від 18 листопада 2004 року за №8-16480.

Як вбачається з довідки-виписки із домової книги про склад сімї та реєстрацію №424 від 23 червня 2014 року, у вищевказаній квартирі зареєстровані позивачі, ОСОБА_7, та також відповідач ОСОБА_2 та його донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачі є інвалідами з дитинства (ОСОБА_4 інвалід 2 групи, ОСОБА_5 інвалід 3 групи), глухонімими, та стоять на обліку в Одеській обласній організації «Українське товариство глухих» як інваліди з дитинства по слуху, являються неграмотними людьми, про що свідчать відповідні довідки огляду МСЕК, а також лист Одеської обласної організації «Українське товариство глухих» від 22 січня 2015 року.

15 березня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/3 часток вищевказаної квартири, а 06 червня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/3 часток вищевказаної квартири. Вищевказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 При підписанні вказаних договорів у нотаріуса також була присутня перекладач-дактилолог ОСОБА_9

Під час підписання вищевказаних договорів, позивачі не розуміли їх справжній зміст, помилково вважаючи, що вони надають дозвіл на прописку молодшого сина ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

У судовому засіданні доведено, що під час підписання оскаржуваних договорів дарування від 15 березня 2006 року та від 06 червня 2006 року, позивачі не розуміли їх справжній зміст, помилково вважаючи, що вони надають дозвіл на прописку молодшого сина ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

Недійсність правочину означає, що дія, вчинена у формі правочину, не володіє якостями юридичного факту, що здатний породити ті наслідки, настання яких бажали субєкти. Тобто дії юридичних і фізичних осіб спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків, але не створюють цих наслідків через невідповідність вчинених дій вимогам законодавства.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог закону щодо умов його дійсності, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недійсний правочин не в змозі викликати правові наслідки, настання яких бажають субєкти, однак може викликати наслідки, наступу яких сторони не передбачали і не бажали (наприклад, повернення отриманого майна, виникнення обовязку відшкодувати збитки, моральну шкоду).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на використання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, використаній роботі, наданій послузі, - відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За таких осбтавин суд правильно вважав обґрунтованими вимоги позивачів щодо визнання оскаржуваних договорів недійсними, витребування вказаного майна від ОСОБА_2 на користь позивачів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналогічна позиція закріплена також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Оскільки право власності позивачів на 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 не визнається відповідачем, а оспорювані договори дарування визнані недійсними на підставі ст. 203 ЦК України, суд вважає також обґрунтованими вимоги позивачів в частині визнання за ними права власності на відповідні частки квартири.

У судовому засіданні також доведено, що лише в 2014 році, після звернення позивачів до перекладача для надання точного перекладу оспорюваних договорів, їм стало відомо про відчуження на користь ОСОБА_2 2/3 часток квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності, загальну і спеціальну. Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тому, суд обгрунтовано вважав за можливе поновити позивачам строк на звернення до суду з зазначеними позовними вимогами.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд обгрунтовано вважав, що позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неналежну оцінку судом обставин укладення угод під впливом оману, спростування фактів нерозуміння текстів договорів доданими письмовими документами власноручного виготовлення їх позивачами, неправильну оцінку судом змісту перекладів спірних договорів, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є безпідставними, оскільки спростовані дослідженими обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

ОСОБА_10