РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2017 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І. П.

при секретарі Бевз О. А.,

за участі відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2012р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, посилаючись на те, що 18.01.2008 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7000,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору, договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, ОСОБА_2. В порушення умов кредитного договору, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, внаслідок чого станом на 30.09.2012 року має заборгованість в загальній сумі 22339,30 грн., яка складається з наступного: 6965,44 грн. - заборгованість за кредитом; 12124,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1708,95 грн. заборгованість комісії, а також штрафи - 500,00 грн. (фіксована частина) і 1039,97 грн. (процентна складова).

Посилаючись на ст. 526,527,530,1050,1054 ЦК України, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22339,30 грн. та понесені ним судові витрати.

Представник позивача ОСОБА_3 ( за довіреністю) у судове засідання не зявився, просить розглядати справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечує, подала заяву про застосування позовної давності до вимог позивача. В обґрунтування заперечень пояснила, що дійсно у 2008 році отримала в Приватбанку кредитну картку з встановленим на ній кредитним лімітом 7000 грн. Грошовими коштами вона дійсно користувалася і погашала кредит до лютого 2009 року. Потім, через сімейні проблеми, їй довелося виїхати за межі України. З того часу погашення кредиту не здійснювала. В письмових запереченнях відповідач також посилається на те, що надані банком до позовної заяви Умови та правила нею не підписувалися, доказів того, що саме ці Умови і Правила є складовою договору позивачем не надано. Що стосується стягнення штрафів у розмірі 500 грн. і 1039,97 грн., то відповідач вважає, що ці вимоги суперечать ст.. 61 Конституції України, якою визначена заборона подвійної відповідальності за одне і те саме правопорушення. Посилаючись на правову позицію, викладено у постанові Верховного суду України №6-240цс від 11.02.2015р., вказує на те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки звернувся до суду тільки у листопаді 2012 року, а заборгованість зі сплати кредиту виникла з 03.04.2009р. Також банк пропустив позовну давність і до вимог про стягнення штрафів. Просить відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.

18.01.2008 року між Приватбанком і ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, за яким відповідач отримав кредитну картку «Універсальна GOLD» з встановленим на ній кредитним лімітом у розмірі 7000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. У заяві позичальника (а.с.5) відповідачка виразила свою згоду на те, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Зазначені обставини були визнані відповідачем у судовому засіданні.

З довідки Приватбанку (а.с.98) вбачається, що ОСОБА_1 отримувала дві картки,остання з них мала термін дії до останнього дня 01.2010р.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За вимогами ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими. Підстави звільнення від доказування визначені у ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 УК України, статтями 1049, 1050 якого передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, за користування кредитом банк нараховує проценти у розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Пунктом 5.8 Умов та правил встановлено, що процентна ставка по кредиту на місяць, наступний за звітним, вказується банком в щомісячній виписці по картрахунку за звітний місяць.

Згідно з п 6.5 Умов та правил клієнт зобовязався погашати заборгованість по кредиту, процентам за його користування, по перевитратам платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.4-6) заборгованість відповідача станом на 30.09.2012 року становить 22339,30 грн., яка складається з наступного: 6965,44 грн. - заборгованість за кредитом; 12124,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1708,95 грн. заборгованість комісії, а також штрафи - 500,00 грн. (фіксована частина) і 1039,97 грн. (процентна складова).

Розрахунок боргу відповідач не оскаржує. Однак у своїх запереченнях посилається на те, що банком не надано доказів на підтвердження того, що на момент підписання заяви позичальника діяли саме ті Умови і Правила надання банківських послуг, які долучені до матеріалів справи. Проте, на підтвердження цього відповідачка не надала суду Умови і Правила, які як вона зазначає були надані їй під час підписання договору.

ОСОБА_2 натомість вказує на те, що укладання договору про надання банківських послуг здійснювалося за принципом укладання між сторонами договору приєднання (ч.1 ст.634 ЦК України), про що свідчить підписана позичальником Заява від 18.01.2008 року. На підтвердження дії наданих до позову Умов та Правил надання банківських послуг позивач надав наказ «с-169 від 23.08.2006р. про несення змін до наказу №с-89 від 24.05.2005р. про затвердження спрощеної форми договору про надання банківських послуг(а.с.99-102).

Суд не погоджується з твердженням позивача про необхідність застосування у цій справі правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України №6-240цс від 11.02.2015р., оскільки в ньому були викладені правові норми застосування ч.1 ст. 259 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст.207 ЦК України). У тій справі суди не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

До вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується позовна давність в один рік ( ч.2 ст.258 ЦК України)

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до п.5.4 Умов та Правил строк погашення по кредиту по платіжним картам без встановлення мінімального обовязкового платежу проводиться в такому порядку: строк погашення процентів по кредиту щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту в повному обємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті ( а полі MONTH).

З довідки Приватбанку (а.с.98) вбачається, що ОСОБА_1 отримувала останню картку з терміном дії до останнього дня січня місяця 2010р.

Відповідач останнє погашення кредиту здійснила 25.02.2009 року.

Позивач звернувся до суду з позовом 20.11.2012 року, що підтверджується штемпелем поштового відділення (а.с.16).

Відповідач подав заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача.

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 2375,68 грн. і простроченими процентами у розмірі 2188,23 грн. ( 2024,58+ 155,69( нараховані за 20 днів листопада місяця 2009р.), які виникли станом на 20.11.2009р. необхідно відмовити за пропуском позовної давності.

Задоволенню підлягають позовні вимоги, заявлені позивачем в межах трирічного строку позовної давності, згідно з наданого позивачем розрахунку, а саме з 20.11.2009 року по 30.09.2012р.

Так, у розрахунку заборгованості на цей період визначено прострочене тіло кредиту 4589,76 грн. (6965,44-2375,68); прострочені проценти 9936,71грн. (12124,94-2188,23). Всього заборгованість становить 14526,47 грн.

Що стосується стягнення комісії у розмірі 1708,95 грн., то ці вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Пунктом 5.1 Умов та правил визначено, що за несвоєчасне виконання боргових зобовязань держатель картки оплачує проценти по підвищеній процентній ставці або додаткову комісію, розмір яких визначені у ОСОБА_2.

В розрахунку заборгованості проценти на прострочену заборгованість по кредиту розраховані по підвищеній процентній ставці. Одночасне нарахування і підвищених процентів і комісії у даному випадку суперечить вимогам п. 5.1 Умов та Правил. Крім того встановити розмір такої комісії і порядок її нарахування суд не може, оскільки банком не надано ОСОБА_2, а в позовній заяві не міститься обґрунтувань розрахунку комісії.

Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів більш ніж на 120 днів, він зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми позову.

Позивач просить стягнути штрафи, які нараховані ним у розмірі 500,00 грн. і 5% від суми позову -1039,97 грн. Штрафи нараховані банком одночасно станом на 30.09.2012р. за одне і теж саме порушення грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Враховуючи положення, закріплені у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а також приписи ч.2 ст. 549 ЦК України, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача штрафу тільки у розмірі 5% від суми заборгованості по кредиту ( суми позову) у розмірі 726,32 грн. (14526,47х5%=726,32).

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003 цс 15.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання зобов'язань відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по кредиту 15252,79грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 4589,76 грн., заборгованості по процентам 9936,71 грн., штрафу 726,32 грн.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, розяснень, викладених у п.36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (68,28% від суми сплаченого судового збору) у розмірі 152,53 грн. та витрати на опублікування оголошення про виклик відповідача у судове засідання у розмірі 420,00 грн. ( а.с.1,35), всього 572,53 грн.

На підставі викладено, керуючись ст.ст. 267,549, 610, 629, 1049,1050 ЦК України, ст.ст. 10,11, 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН №) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від 18.01.2008 року у сумі 15252,79 грн. (пятнадцять тисяч двісті пятдесят дві гривні сімдесят девять копійок), із яких: 4589,76грн. - заборгованість за кредитом; 9936,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 726,32 грн. штраф; а також стягнути компенсацію судових витрат у сумі 572,53 грн. (пятсот сімдесят дві гривні пятдесят три копійки).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою яка не була присутня під час проголошення рішення - протягом 10 днів з дня його отримання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_4