Ухвала

іменем україни

03 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Євграфової Є.П., МостовоїГ.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішення державного реєстратора реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року № 13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 є протиправним, оскільки не ґрунтується на вимогах закону та прийняте за відсутності належних правових підстав. Вказаним рішенням позивача фактично було позбавлено права власності на житловий будинок та земельну ділянку, добросовісним набувачем яких він є. А також, відповідачами вчинюються дії, які свідчать про невизнання права власності позивача на вищевказані об'єкти. Просив визнати протиправним та скасувати рішення реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року №13702501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями, спорудами з АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5; визнати за ним, ОСОБА_4, право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області від 18 березня 2016 року № 13792501 про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 826 грн 80 коп судового збору.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 05 липня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент прийняття державним реєстратором 18 березня 2016 року оскаржуваного рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_5 на спірні об'єкти нерухомого майна, у спірних правовідносинах були і суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме, а тому на підставі пункту 5 частини 1 статті 24 Закону державний реєстратор зобов'язаний був відмовити ОСОБА_5 у державній реєстрації прав у зв'язку з наявністю суперечностей між заявленими (ОСОБА_5) та вже зареєстрованими (на ім'я ОСОБА_4) речовими правами на спірне нерухоме майно. Реєстрація ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, створює перешкоди у здійсненні позивачем, як власником (за рішенням суду), права власності та вільного користування і розпорядження вказаним домоволодінням.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із наступного.

17 травня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за номером АДРЕСА_1 (житловий будинок цегляний, житловою площею 14,88 кв. м. зазначений в плані літерою «А», дерев'яна вбиральня, зазначена в плані літерою «У»), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 1977

Тобто, з 17 травня 2004 року відповідач ОСОБА_5 набула права власності на вищезазначене домоволодіння, на підставі договору дарування.

03 червня 2009 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з: житлового будинку, дерева, загальною площею 28,2 кв.м., житловою площею 14,9 кв.м., зазначений в плані літерою «А», вбиральні, загальною площею 1,0 кв.м., зазначена в плані літерою «У», посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай P.M. тазареєстровано в реєстрі за № 1467.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 10 червня 2009 року право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 (частка 1/1).

Крім того, 03 червня 2009 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай P.M. та зареєстровано в реєстрі за № 1471.

За результатами цього правочину ОСОБА_4 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0419 га, розташовану на АДРЕСА_1, серія НОМЕР_3 від 26 лютого 2010 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року визнано недійсними довіреність від 12 листопада 2008 року, що видана від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_12; договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, який укладено між ОСОБА_5 (від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_12.) та ОСОБА_9; договір купівлі-продажу ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1, який укладено ОСОБА_5 (від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_12.) та ОСОБА_9; договір купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай P.M. 03 червня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1467; договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай P.M. 03 червня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1471; витребувано з володіння ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1; витребувано з володіння ОСОБА_4 земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай P.M. 03 червня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1467 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 і посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай P.M. 03 червня 2009 року та зареєстрований в реєстрі за № 1471 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 придбав спірну нерухомість не безпосередньо у власника - ОСОБА_5, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно - ОСОБА_9 і спірне майно вибуло з володіння власниці не з її волі, що встановлено вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2012 року. Відтак, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Крім того, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, і рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 листопада 2015 року роз'яснено рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2013 року в частині витребування з володіння ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 та витребування з володіння ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1, яке, за висновком суду, слід розуміти так, що зазначені вище об'єкти нерухомості витребувані в користь позивача ОСОБА_5

На підставі вищевказаних судових рішень 18 березня 2016 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_13 прийнято рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, розмір частки 1/1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Враховуючи положення зазначеної статті, преюдиційне значення для вирішення іншої справи мають обставини, встановлені судовим рішенням.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» врегульовано відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок проведення державної реєстрації прав врегульовано статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки обставини, які стосувалися набуття позивачем права власності на домоволодіння та земельну ділянку встановлені судовим рішенням від 07 червня 2013 року, яке набрало законної сили і відповідно до якого встановлений факт вибуття цього нерухомого майна з володіння власника - ОСОБА_5 без її волі шляхом укладення правочину від її імені ОСОБА_12 на підставі підробленої довіреності, за що останній засуджений вироком Івано-Франківського міського суду від 26 липня 2012 року. Ця довіреність від 12 листопада 2008 року та договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 17 квітня 2009 року, укладені між ОСОБА_5, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_12, та ОСОБА_9, визнані недійсними та витребувано це нерухоме майно від останнього власника, яким є позивач, тому позивач не має права на це нерухоме майно.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Є.П. Євграфова

Г.І. Мостова