Справа № 337/562/17
Провадження № 2/337/546/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді Гнатик Г.Є.

при секретарі Жевакіній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом.

У позові вказала, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 27.07.2013 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитимуть їх інтересам. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому просила розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 33 % з усіх видів доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з місця звернення позивача з заявою до суду, тобто з 01.02.2017 року.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, надавши заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала.

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився неодноразово, про слухання справи сповіщався належним чином, про що у матеріалах справи є докази.

Як вбачається з довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Запорізькій області від 23.03.2017 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19), саме за цією адресою відповідач повідомлявся про слухання справи, тому, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача по наявних у справі документах.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Враховуючи зазначені обставини, суд вважає неотримання відповідачем поштового відправлення відмовою у його отриманні, а тому, відповідно до п. 8 ст. 76 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином про час, місто розгляду цивільної справи, а оскільки він не повідомив суд про причини своєї неявки, суд вважає причину його неявки неповажною.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, по наявних у справі документах.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та підлягаючими частковому задоволенню у звязку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.11, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, та на підставі доказів, наданих сторонами по справі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4 з 27.07.2013 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 що підтверджується свідоцтвом про шлюбу 1-ЖС № 127659 (а.с. 15).

Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьками записані: батько- Трєфєлов Ю.Г., мати - ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження 1-ЖС № 132527 (а.с.16).

У звязку з тим, що, подружжя шлюбні відносини припинили, сторони не ведуть сумісного господарства, позивачка не бажає зберегти шлюб та сімю. Відповідач проти розірвання шлюбу заперечень суду не надав, тому суд вважає за можливе позовні вимоги в частині розірвання шлюбу задовольнити, шлюб розірвати, що не протиречить ст.110, 112 СК України.

Подружжя має неповнолітню дитину, на утримання якої відповідач матеріальної допомоги не надає.

Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Позивачка просила суд стягнути аліменти у розмірі 33 % від доходу відповідача.

Разом з тим, позивачка не надала суду доказів на підтвердження необхідності стягнення аліментів саме в такому розмірі.

На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України.

Частиною 1 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час доказів про домовленість щодо виконання обов'язку утримувати дитину між сторонами суду не надано.

Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі № 6-35893св12).

Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 17.02.2017 року, а тому саме з цього часу аліменти підлягають стягненню.

У звязку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, а також те, що дитина проживає разом з матірю, виходячи з принципу розумності та справедливості, зважаючи на те, що ОСОБА_2 є пенсіонером, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму відповідного віку дитини.

Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе задовольнити позов частково.

В задоволені решти позовних вимог у цій частині, необхідно відмовити.

Доказів того, що відповідач не в змозі сплачувати на дитину аліменти у вищезазначеному розмірі, у суду немає.

Щодо вимог про стягнення судового збору, судом встановлено.

Згідно ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

ОСОБА_1 звернулася до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. За позовні вимоги про розірвання шлюбу вона оплатила судовий збір у сумі 640 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.714507747.1 від 24.02.2017 року (а.с.11), тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі ст.. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору до суду при подачі позову про стягнення аліментів.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів що він звільняється від сплати судового збору, а тому з нього на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640 грн. за розгляд справи про стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст. 110, 112, 180, 181, 182, 183 СК України; ст.ст. 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 Олексієвною та ОСОБА_2, зареєстрований 27 липня 2013 року Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 317.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ІПН НОМЕР_2) аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітної плати на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 лютого 2017 року і до повноліття дитини.

Рішення в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ІПН НОМЕР_2) судовий збір 640 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення через Хортицький районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: Г.Є.Гнатик