Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/850/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

26.04.2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючої судді Суровицької Л.В.,

суддів Кіселика С.А., Чельник О.І.

секретар Бодопрост М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року та додаткове рішення від 03 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Зазначав, що з 03 січня 1996 року по 28 листопада 2011 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу 25 травня 2002 року за спільні кошти подружжя за договором купівлі-продажу було придбано квартиру загальною площею 60,7 кв.м. за адресою: м. Кіровоград, який перейменовано у АДРЕСА_1. Право власності оформлено на ОСОБА_2. Після розірвання шлюбу у листопаді 2011 року, не можуть з відповідачем домовитись про поділ вказаної квартири, тому просив суд виділити йому у власність ? частини квартири та виділити у власність відповідача ? спірної квартири (а.с.2-3).

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Просила сул здійснити поділ квартири, відступивши від рівності часток подружжя, а саме виділити їй у власність ? спірної квартири, а ОСОБА_3 ? частину квартири. Позов обґрунтовувала тим, що від шлюбу мають з позивачем спільну доньку ОСОБА_4, яка також зареєстрована у спірній квартирі і власного житла не має. Батько дитини не виконує свої обовязки щодо її матеріального утримання, фактично доньку утримує вона та бабуся ОСОБА_5 На час поділу квартири донька потребує забезпечення її житловою площею. Крім того, в період шлюбу вона купувала автомобіль НОМЕР_1, проте ОСОБА_3 приховує його від поділу, використав у власних інтересах, продав його і отримав особисту вигоду всупереч інтересів колишньої дружини (а.с.67-72).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1442,22 грн.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.144-147).

Додатковим рішення від 03 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн. (а.с.150-152).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити повністю її зустрічну позовну заяву (а.с.157-162).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, а представник ОСОБА_3 заперечив проти них і просив рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 13 січня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 24).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада 2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 39).

Від спільного проживання сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу сторонами придбано за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25 травня 2002 року квартиру № 22, що знаходиться в місті Кіровограді(перейменовано у м. Кропивницький) по вул. Мінській, 76, зареєстровано в реєстрі за № 2200. Вказана квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 (/а.с. 25).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року.

Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма передбачена і ст.28 КпШС України.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз'яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання.

Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, подружжя здійснює за взаємною згодою (ст.65 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 ЦК України).

Судом встановлено, що шлюбний договір сторонами не укладався, домовленості щодо поділу майна відсутні.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно до с.3 ст.60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною першою статті 61 ЦПК передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як свідчить зміст зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 вона визнає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя і такою, що може бути поділена між сторонами. Проте, просила здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири з відступленням від рівності часток (а.с.67-72).

В ході розгляду справи ОСОБА_2 не змінювала позовні вимоги.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд першої інстанції розглянув зустрічний позов в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, вказана обставина не підлягала доказуванню.

Також з урахуванням того, що покази свідків про надання коштів матірю відповідачки ОСОБА_5 на придбання квартири, не підтверджені безспірними доказами, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2М, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зясував джерело набуття спірної квартири, є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на законі та матеріалах справи.

Безпідставними є доводи представника відповідача про неврахування судом першої інстанції заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, який необхідно, на його думку обраховувати з часу розірвання шлюбу.

Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу ( п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна»).

Пленум Верховного Суду України у п.15 вказаної розяснив, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті язана,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

Частина друга статті 72 СК України передбачає, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У звязку з цим позовна давність не розпочнеться, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені одним із колишнього подружжя.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України (п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Тобто, за наявності певних обставин суд може відступити від принципу рівності часток подружжя в праві на майно. Сімейний Кодекс України передбачає дві можливі підстави для такого відступлення: - наявність обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї (ч.2 ст.70 СК України); - наявність дитини (дітей), а також непрацездатних повнолітніх сина, дочки, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатні для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що донька сторін є повнолітньою особою, навчається в Кіровоградському національному технічному університеті на заочній формі навчання.

Докази того, що вона є непрацездатною і отримує аліменти, розмір яких є недостатнім для розвитку та лікування, відсутні.

Доводи відповідача про те, що позивач не брав участі в утриманні майна, спростовуються квитанцією про сплату комунальних послуг, якими підтверджується, що і позивач і відповідач оплачують вказані послуги.

Тому, за таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Обгрунтовано суд не прийняв до уваги доводи відповідача про те, що автомобіль ВАЗ 21101 є спільним сумісним майном подружжя, оскільки вимоги щодо поділу автомобіля жодною із сторін не заявлялись та крім того, відповідно до даних свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу, автомобіль було придбано позивачем 24 березня 2016 року, тобто після розірвання шлюбу (а.с.113).

Суд першої інстанції оцінив докази з дотриманням вимог ст.212 ЦПК України, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Додаткове рішення суду від 03 березня 2017 року, яким розподілено судові витрати, стягнуто на користь позивача з відповідача понесені ним і документально підтверджені витрати на правову допомогу, ухвалено з додержанням вимог ст.88 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Тому додаткове рішення також підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 березня 2017 року та додаткове рішення від 03 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Л.В. Суровицька

Судді С.А.Кіселик

ОСОБА_6