Справа №489/2756/16-ц 08.02.2017 08.02.2017
Справа № 489/2756/16-ц
Провадження №22-ц/784/265/17 Головуючий у першій інстанції Губницький Д.Г.
Категорія 69 Доповідач апеляційного суду-Бондаренко Т.З.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

8 лютого 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Бондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2016 року за позовом

ОСОБА_3,

яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за участю третьої особи Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

до

ОСОБА_5

про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на частину квартири, припинення права на частку у спільному майні, звернення стягнення на вказану частку -

У С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_3 яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на частину квартири, припинення права на частку у спільному майні, звернення стягнення на вказану частку.

Позивачка зазначала, що з 1999 року вона проживала однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_5, з яким в подальшому 20 листопада 2004 року зареєструвала шлюб. З відповідачем вони мають спільну доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

15 травня 2003 року мати позивачки ОСОБА_4та відповідач придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_2. 7 квітня 2015 р. ОСОБА_4, подарувала їй 1/2 частину даної квартири.

Враховуючи зазначене позивачка просила визнати факт проживання однією сім'ю з відповідачем з 21 липня 1999 року, визнати за нею право власності на 1/2 частину від частки, що належить ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_2, в зв'язку з проживанням на час придбання квартири однією сім'єю з відповідачем, припинити право власності відповідача на належну йому частку, звернувши стягнення на дану частину квартири на користь доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в зв'язку з наявністю заборгованості по сплаті аліментів, та визнати за донькою право власності на належну відповідачу частину квартири.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка вказує на те, що судом неповно враховано обставини спору, тому просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення її позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 15 травня 2002 р. Відповідач ОСОБА_5, та ОСОБА_4, мати позивачки, купили в рівних частках квартиру АДРЕСА_2 7 квітня 2015 року ОСОБА_4 подарувала належну їй частку позивачці ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору (а.с.4, 5 - 6).

У ОСОБА_3 та ОСОБА_5 22 травня 2003 року народилася донька ОСОБА_4 (а.с.23). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2013 року шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. На утримання доньки з ОСОБА_5 стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) до повноліття, починаючи з 9 жовтня 2012 року (а.с. 24,26).

В спірній квартирі зареєстровано місце проживання позивачки ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_5 та їхньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 47).

Відповідач ОСОБА_5 перебуває у розшуку оголошеному ухвалою Ленінського районного суду м. Миколлаєва від 12 листопада 2013 року щодо нього у виконавчому провадженні № 37124486 з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньки (а.с. 70). Виконавче провадження у зв'язку із цим зупинене постановою державного виконавця від 27 листопада 2013 р. (а.с. 68, 69, 71).

Станом на 1 грудня 2016 року борг ОСОБА_5 по сплаті аліментів на утримання доньки становить 51597,21 грн. (а.с.67).

Відповідно до положень ч.1. ст. 22 КпШС України майно нажите лише за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 24 КпШС України встановлено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, є власністю кожного з них (аналогічні положення містяться також в п. 1, 2 частини першої ст. 57 Сімейного кодексу України).

Згідно висновку викладеного в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. в справі № 6-211цс14, суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до першого січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частки в такому майні визначаються відповідно до розміру фактичного внеску кожного із сторін.

Таким чином, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Враховуючи наведене, районний суд дійшов вірного висновку про те, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловік та жінка з 21 липня 1999 року, не підлдягає задоволенню, оскільки такий факт, відповідно до вказаного законодавства не тягне за собою юридичні наслідки.

Також районний суд вірно відмовив в задоволенні вимог про визнання права власності позивачки на ? частину спірної квартири, яка належить відповідачу, оскільки будь-яких доказів щодо своєї участі в придбанні цієї частки квартири, як то визначено ст. 17 Закону України «Про власність», позивачка не надавала суду та на вказані обставини не посилалась.

Таким чином, районний суд вирішуючи вимоги щодо припинення частки відповідача, у розмірі 1/4 у спірному майні, як вважала позивачка, вірно виходив з того, що такі вимоги є похідними, від вимог, які не підлягають задоволенню.

Крім цього, порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників встановлено положеннями ст. 365 ЦК України, де зазначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду у разі, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попререднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цівільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Таким чином припинення права власності на частку в спільному майні шляхом звернення стягнення на вказану частку законом не передбачено.

Згідно із ст. 366 ЦК України, на яку посилається позивачка, у разі виникнення у співвласника боргового зобов'язання його кредитор має право звернутися з позовом про виділ частки у спільному м айні в натурі для звернення на неї стягнення, але за умови, що у співвласника - боржника не достатньо для цього іншого майна.

Звернення стягнення на майно боржника здійснюється в процесі виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Тому вказана норма не може бути застосована до спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, районний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, доказам, які наявні в матеріалах справи, надав належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування, як такого, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відповівдно до вимог ст. 308 ЦПК Укораїни дане рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 303, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2016 року залишити без мін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк