Номер провадження: 22-ц/785/3053/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа: Державна реєстраційна служба України,

встановила:

04 лютого 2014 року позивач ОСОБА_4 акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № НОМЕР_1 від 23.11.2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, загальною площею: 43,8 кв.м., житловою площею: 17.0 кв.м. (далі - спірна квартира).

Позовні вимоги позивач просив задовольнити шляхом передачі Іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно; визнати за ПАТ «Дельта банк» право власності на предмет іпотеки; припинити право власності Іпотекодавця ОСОБА_3 на спірну квартиру, в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою, виселити з квартири Іпотекодавця ОСОБА_3 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від ОСОБА_3 та передати ПАТ «Дельта банк» технічний паспорт та правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на спірну квартиру.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 23.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (далі - АКІБ «УКРСИББАНК») та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання кредиту № 0, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у сумі 56000 доларів США, який зобовязалася повернути у повному обсязі в строк до 23.11.2016 року або достроково із сплатою 12,30 % річних за користування кредитом (далі Кредитний договір).

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за Кредитним договором, Іпотекодавець ОСОБА_3 23.11.2006 року передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: спірну квартиру, яка належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.02.2002 року.

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на ОСОБА_4 акціонерне товариство (далі ПАТ) «УКРСИББАНК», яке є правонаступником усіх прав та зобовязань АКІБ «УКРСИББАНК».

08.12.2011 року ПАТ «УКРСИББАНК» передало своє право вимоги, що виникло з Кредитного договору, на користь ПАТ «Дельта Банк».

Посилаючись на те, що через неналежне виконання умов Кредитного договору у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 797 683,66 грн., позивач просив його вимоги задовольнити.

Справа була розглянута за відсутності сторін при заочному розгляді справи.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.12.2014 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» були задоволені.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 січня 2017 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення була залишена без задоволення (а.с. 164-165).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового, яке буде відповідати дійсним обставинам справи та вимогам закону, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 23.11.2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір.

В забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним Кредитним договором, відповідач ОСОБА_3 в той же день передала в іпотеку Банку нерухоме майно - спірну квартиру, яка належить їй на праві власності, згідно договору купівлі-продажу від 28.02.2002 року.

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у порядку, передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек.

У відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на ПАТ «УКРСИББАНК», яке стало правонаступником усіх прав та зобовязань АКІБ «УКРСИББАНК».

В подальшому, а саме 08.12.2011 року ПАТ «УКРСИББАНК», передало своє право вимоги, що виникло з Кредитного договору та Договору іпотеки на користь ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року.

Таким чином, у відповідності до ст. 514 ЦК України, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з Кредитного договору та Договору іпотеки в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, оскільки вони є обгрунтованими і підтверджуються наявними у справі доказами.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що внаслідок порушення умов Кредитного договору, у відповідача ОСОБА_3 перед ПАТ «Дельта Банк» утворилась заборгованість у розмірі 99 797,78 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на час звернення до суду з позовом, складає 797 683,66 грн., із яких: заборгованість за кредитом - 56 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 447 608,00 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 43 797,78 доларів США, що за курсом НБУ складає 350 075,66 грн.

У відповідності до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст. 37 вказаного Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Як вбачається із Договору іпотеки, в його п.5 передбачено право передачі у власність іпотекодержателя предмету іпотеки, як способу задоволення вимог іпотекодержателя, після отримання іпотекодавцем повідомлення банку про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с.26).

Таким чином, оскільки вищевказане повідомлення було направлено ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_3 04.12.2013 року, в якому також мається вимога про необхідність виконання кредитних зобовязань протягом 30 днів (а.с.45-46, 50), то вимоги ПАТ «Дельта Банк» про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на іпотечне майно підлягають задоволенню.

При цьому, суд обгрунтовано керувався вимогами, передбаченими ст.ст. 509, 526 ЦК України, згідно яких новий кредитор - ПАТ «Дельта Банк» має право вимагати виконання зобовязання на свою користь, та в рахунок виконання основного зобовязання має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в Договорі іпотеки у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника.

Згідно ст. 317 ЦК України, змістом права власності є право володіння, користування та розпорядження майном.

Таким чином, враховуючи припинення права власності відповідача на іпотечне майно і визнання права власності на це майно за позивачем, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що існують всі підстави для визнання припиненими також прав іпотекодержателя щодо володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки, як то передбачено ст.ст. 317, 346, 386 ЦК України.

Разом з тим, заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення, заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 посилалась на те, що на даний час проводиться досудове слідство по кримінальним справам № 3 від 29 грудня 2006 року, № 8 від 20 лютого 2007 року, які обєднані в одне провадження і по яким ОСОБА_3 визнана потерпілою по факту шахрайського заволодіння її грошовими коштами на суму 56 000 доларів США, та за фактом складання та надання завідомо неправдивих документів посадовими особами ТОВ «Югспецпроект».

Враховуючи, що на даний час досудове слідство по вказаним кримінальним справам продовжується, зупинено провадження у цивільній справі № 1522/11125/12 за позовом ОСОБА_3 до відділення № 908 Першого Одеського управління АКІБ «УКРСИББАНК» про розірвання Кредитного договору, до розгляду кримінальної справи.

З цих підстав, апелянт ОСОБА_3 вважає, що провадження по даній справі також має бути зупинено до розгляду кримінальної справи.

Однак, з цього приводу колегія суддів зазначає, що клопотання про зупинення провадження у даній справі від ОСОБА_3, або її представника до суду не надходило.

Крім того, оскільки кримінальна справа перебуває на стадії попереднього досудового розслідування, а не в суді, то за змістом п.4 ч.1 ст. 201 ЦПК України ця обставина перешкоджає зупиненню провадження у даній справі.

Разом з тим слід зазначити, що ухвалене судове рішення по даній цивільній справі при наявності до того правових підстав, може бути переглянуте у звязку з нововиявленими обставинами.

Що ж стосується висновку суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про виселення із спірної квартири Іпотекодавця ОСОБА_3 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, то колегія суддів не погоджується ними, з огляду на наступні обставини.

Так, ухвалюючи судове рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку із втратою всіх прав на спірну квартиру колишнім її власником, у даному випадку відповідачем ОСОБА_3, зайняття нею приміщення вважається самоправним, а тому існують всі підстави для її виселення.

Крім того, суд послався на ст. 116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При цьому зазначено, що згідно ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

ОСОБА_5 ст.157 ЖК України визначено, що членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, та те, що виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення, суд дійшов висновку про те, що у звязку з тим, що власник втратив право користування та право володіння квартирою, усі мешканці та члени сімї власника також втратили таке право, передбачене ст. 156 ЖК України, що є підставою для їх виселення, як осіб, що самовільно зайняли жиле приміщення на підставі ст. 116 ЖК України та на підставі ст. 391 ЦК України з метою усунення обмежень та перешкод у здійсненні права власності Позивачем.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитись, оскільки ні відповідач ОСОБА_3, ні інші особи, які проживають у спірній квартирі, не вселялись до неї самоправно, а тому підстав для застосування до даних правовідносин вимог, передбачених ст. 116 ЖК України, матеріали справи не містять.

Крім того судом не було враховано, що відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Так, згідно ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Таким чином, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 передала в іпотеку спірну квартиру, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів, то в даному випадку суд мав виходити саме із вимог, передбачених ч.2 ст. 109 ЖК України, згідно яких ОСОБА_3 не підлягала виселенню без надання їй іншого постійного жилого приміщення.

Крім того, суд також помилково вирішив виселити інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі, тобто вирішив питання стосовно невстановленого кола осіб, які не були залучені до участі у справі, що суперечить вимогам статей 10,11 ЦПК України, як змагальність і диспозитивність цивільного процесу.

Так, ч.3 ст.47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення а обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга в цій частині є обгрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

У звязку з цим, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про виселення із спірної квартири іпотекодавця ОСОБА_3 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, слід відмовити.

Також обгрунтованими є доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин ОСОБА_5 України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року (далі ОСОБА_5 №1304-VII).

Так, згідно з пунктом 1 Закону № 1304-VII не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_5 № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України у справі № 6-1356цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, дані правовідносини передбачають всі 5 умов, які є необхідними для застосування Закону № 1304-VII, а саме:

1) спірна квартира виступає як забезпечення зобов'язань відповідача ОСОБА_3 за споживчим кредитом;

2) наданий позичальнику кредит кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті;

3) спірна квартира використовується майновим поручителем - відповідачем ОСОБА_3 як місце постійного проживання;

4) у позичальника ОСОБА_3 у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

5) загальна площа спірної квартири не перевищує 140 кв.м.

Ті обставини, що спірна квартира використовується відповідачем ОСОБА_3 як місце постійного проживання і що у неї у власності не знаходиться інше нерухоме житлове приміщення, підтверджуються як матеріалами справи (а.с.30,113), так і відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.203-205).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині виселення із спірної квартири ОСОБА_3 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вищевказаних позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовити.

Колегія суддів також вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин ОСОБА_5 № 1304-VII, у звязку з чим оскаржуване рішення, в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», слід відстрочити на період дії Закону № 1304-VІІ.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 88, 217, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про виселення із квартири № 29, яка знаходиться в будинку № 82 по вул. Мала Арнаутська, в м. Одесі, Одеської області, загальною площею: 43,8 кв.м., житловою площею: 17.0 кв.м., Іпотекодавця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вищевказаних позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити.

Після абзацу 6 резолютивної частини рішення доповнити її новим абзацом 7 наступного змісту:

«Рішення, в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відстрочити на період дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У звязку з цим, абзаци 7-9 резолютивної частини рішення вважати відповідно абзацами 8-10.

В іншій частині заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_6

ОСОБА_2