Справа № 296/7153/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

(Заочне)

"05" квітня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

секретаря Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, встановлення порядку користування квартирою і вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, який в подальшому уточнив і остаточно просив усунути перешкод в користуванні власністю квартирою № 197 в будинку № 5 по вул. Лукянка в м. Житомирі, вселити, встановити порядок користування житлом.

В позовній заяві на обґрунтування вимог вказується, що відповідно до свідоцтва № 52694 про право власності на житло, виданого 08.11.2006 року відділом приватизації державного житлового фонду, на праві власності позивачу належить 1/4 ідеальної частини двокімнатної квартири №5 за вищевказаною адресою. Відповідачі також є співвласниками цієї квартири по 1/4 ідеальній частині кожний, однак 1/4 ід.ч. квартири на даний час не розподілена. Ця частка належала його сину - ОСОБА_4, який помер 24.01.2012 року.

Після смерті сина він разом з колишньою дружиною подали заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, однак до теперішнього часу питання щодо поділу частки сина не вирішене.

На початку грудня 2015 року його колишня дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 поміняли у квартирі та в спільному тамбурі замки, і фактично чинять йому перешкоди у користуванні квартирою.

У звязку з цим просить усунути перешкоди в користуванні 1/4 ідеальних частин належної йому на праві власності квартири, вселити і встановити порядок користування квартирою, а саме: виділити йому жилу кімнату площею - 11,4 кв.м., а відповідачам залишити кімнату площею 17,7 кв.м., в загальному користуванні залишити коридор - площею 8 кв.м., кухню площею 6,9 кв.м., ванну кімнату, туалет і лоджію.

Позивач в судове засідання подав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги письмово підтримав і просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі та представник в судове засідання не зявилися, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки відповідачі суд не повідомили. Представник відповідачів щодо причин своєї неявки у письмовій заяві до суду повідомила про зайнятість у іншому судовому засіданні, проте будь-яких доказів про це не представлено, додатків заява не містить, також у ній не зазначено навіть у якій конкретно справі зайнятий і якому суді перебуває представник.

У ст.224 ЦПК України, законодавець визначив три умови при яких можливе ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів, а саме: 1) неявка в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений; 2) не надходження від нього заяви про розгляд справи за його відсутності; 3) при повідомленні причин неявки, визнання їх неповажними.

У ч.4 ст.169 ЦПК України, визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Про субсидіарний характер даної частини свідчить позиція законодавця у частині першій цієї ж статті, де викладено, що суд відкладає розгляд справи при першій неявці в судове засідання сторони, лише за умови повідомлення нею причин неявки та визнання їх судом поважними. В усіх інших випадках, зокрема при не повідомлені причин неявки або повідомленні причин визнаних неповажними, суд не обмежений законодавчо у праві ухвалення заочного рішення за першою неявкою відповідача, що також знайшло своє підтвердження у ст. 224 ЦПК, яка прямо регулює інституцію заочного провадження і де жодних застережень щодо кількості неявок відповідача не має.

Таким чином, оскільки ч.4 ст.169 ЦПК, не являється імперативною нормою, і лише регулює дії суду за другою неявкою відповідача, якщо при першій ним було повідомлено причини неявки, які судом були визнані поважними, є підстави дійти висновку про можливість вирішення справи, після пояснень сторін і допиту свідків, в подальшому на підставі наявних у справі даних і доказів без відповідачів та їх представника і без допиту решти свідків, для чого і відкладався розгляд за ст.170 ЦПК України до 05.04.2017 р..

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін і покази свідків, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що спірним житловим приміщення є двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності № 52694 від 08.11.06 року.

Дана квартира має дві кімнати: площею 11,4 кв.м. та площею 17,7 кв.м., загальна житлова площа квартири складає 49,75 кв.м.. Згідно довідки №А-15879 від 28.01.15 року у спірній квартирі зареєстровано ОСОБА_1Г, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4. ОСОБА_4 помер 24.01.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.68).

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Зокрема за ч.ч.4,5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження обєктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України.

Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК і ЖК України.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому, частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним житловим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1Г, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які мають право користування вказаною квартирою.

У відповідності до ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними.

Як передбачено ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Враховуючи це, належить після визначення часток співвласників, вважати спірну квартиру такою, що перебуває у спільній частковій власності.

Згідно норм ст.ст.356,358 ЦК України співвласникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав, тому за ст.386 ЦК України власник може вимагати захисту свого права і шляхом встановлення порядку користування власністю.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з розясненнями, які містяться в абз.2 п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

В ході розгляду справи встановлено, що з грудня 2015 року відповідачі ОСОБА_2 (колишня дружина) і ОСОБА_3 (дочка) поміняли у спірній квартирі та в спільному тамбурі замки, і фактично чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що діями відповідачів порушується законне право ОСОБА_1 на володіння та користування належною йому на праві власності частиною квартири за адресою: : АДРЕСА_1.

Позивач просить виділити йому у користування кімнату жилою площею - 11,4 кв.м. спірної квартири.

У керівних розясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що у випадку неможливості виділити сторонам у натурі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири.

Суд приходить до висновку, що порядок користування квартирою, який просить позивач встановити, не порушить житлових прав відповідачів.

В такому випадку ОСОБА_2 залишається проживати у кімнаті площею 17,7 кв.м, ОСОБА_3, проживатиме у цій же кімнаті і не заважатиме своїй матері та не створюватиме їй дискомфорту, оскільки вони є особами однієї статі та членами сімї. Позивач може і повинен вселитися у кімнату площею 11,4 кв.м з окремим входом. Це дозволить позивачу у подальшому уникати контактів з відповідачами та конфліктів, а також унеможливить доступ відповідачів до його речей. Кухня, коридор, лоджія, ванна кімната і туалет мають залишитись у спільному користуванні сторін, оскільки є неізольованими приміщеннями та перебувають у загальному користуванні.

При цьому, враховуючи заперечення відповідачів, суд звертає увагу сторін на те, що їх право власності не порушується, так як вищезазначені кімнати не виділяються сторонам у власність і даним рішенням не проводиться поділ спірної квартири між співвласниками у натурі. Так, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про наявність конфліктної ситуації між сторонами у ній з приводу користування даним житлом, мирне врегулювання спору між сторонами виявляється не можливим. Як вказувалось, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, суд вважає за можливе визначити вказаний у позові порядок користування квартирою, як найбільш прийнятний у виниклих між сторонами відносинах, оскільки такий порядок користування буде справедливим, доцільним і не порушить житлових прав відповідачів.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).

Зазначене право наведено в пункті 31 частини I та конкретизовано у статті 31 частини II Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року (далі - Хартія), ратифікованої Законом України „ Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14 вересня 2006 року № 137-V. Відповідно до статті 31 частини II Хартії держави зобов'язуються вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня.

Також статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України згідно Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, визначено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною другою цієї статті Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Прикладом застосування ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по відношенню до України є рішення Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України».

Так, у даному рішенні Європейського суду визначено Загальні принципи, які необхідно застосовувати при вирішенні подібної справи в розумінні визначених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав на житло:

у п.40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем;

у п.41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла;

у п.42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»;

у п.43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені, його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності;

у п.44. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Як зазначалось вище, права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість (частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня, 1973 року N 2148-VIII, у якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права.

Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України).

За ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Як вказувалось вище, статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку, що право члена сім'ї власника квартири на користування житлом існує лише за умови, що ця особа залишається власником житла.

Інших доказів, які б спростовували наявність у позивача права користування спірною квартирою, відповідачами не надано.

Перешкоди, які чинять відповідачі, зокрема не пускаючи позивача проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування якою він має,фактично являється невизнанням з боку відповідачів відповідного права позивача ОСОБА_1 на користування житлом-квартирою.

У звязку з цим, суд приходить до переконання щодо необхідності захисту прав та інтересів ОСОБА_1 шляхом його вселення до спірної квартири.

Крім того, з відповідачів на користь позивача необхідно, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути понесені останнім судові витрати в сумі 794,80 грн..

Керуючись ст.ст. 9, 47, 48 Конституції України, Європейською конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», ст. 9, 150, 156, ЖК України, ст.ст. 10, 15, 16, 317, 319, 321, 356, 358, 370, 379, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення, встановлення порядку користування квартирою задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні 1/4 ідеальних частин належної йому на праві приватної часткової власності квартири № 197 за адресою: індекс 10009, м. Житомир, вул. Лукяненка, будинок № 5 та вселити ОСОБА_1 у у вказану квартиру.

Встановити порядок користування квартирою № 197 в будинку №5 по вул. Лукяненка в м. Житомирі, виділивши ОСОБА_1 для проживання жилу кімнату, площею 11,4 кв.м., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для проживання жилу кімнату, площею 17,7 кв.м.. Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 кухню, площею 6,9 кв.м., ванну кімнату, туалет, коридор та лоджію.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в дольовому порядку на користь ОСОБА_1 794 (сімсот девяносто чотири) грн. 80 коп. сплаченого судового збору, по 397,40 грн. з кожної.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У такому випадку апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Cуддя Р. А. Галасюк