Провадження № 2/522/4537/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кравчук Т.С.

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовними вимогами про розподіл спільного майна подружжя, та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки «Кіа», модель «Venga», 01.04.2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2.

У судовому засіданні позивач, та його представник позов підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що у період шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , за спільні кошти, був придбаний автомобіль марки «Кіа», модель «Venga», 01.04.2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, який згідно норм Сімейного кодексу України є спільним майном подружжя та підлягає розподілу у рівних частках.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та заперечував проти задоволення позову, пояснюючи що зазначене авто було придбане за особисті кошти відповідача, які були позичені у матері відповідача ОСОБА_3, на підтвердження чого надав розписку.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, давши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 29.04.2011 року до розірвання рішенням суду від 23.11.2016 року.

У період шлюбу був придбаний автомобіль марки «Кіа», модель «Venga», 01.04.2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Зазначені обставини визнані сторонами у судовому засіданні, а тому не підлягають додатковому доведенню відповідно до вимог ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК).

Правовідносини, які повязані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України ( набрав чинності з 01.01.2004 року) далі СК, а також Цивільним кодексом України ( набрав чинності з 01.01.2004 року) далі ЦК.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 ЦК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України ( ч.1 ст. 57 СК ).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презумується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.(Постанова Верховного суду України від 01.07.2015 р. справа № 6-612цс15 та від 16.12.2015 р. справа № 6-2641цс15).

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

В даному випадку представник відповідача, вважаючи, що спірне авто було придбане під час шлюбу за особисті кошти чоловіка, доводила у судовому засіданні що авто купувалось за кошти, які відповідач отримав від своєї матері, надавши в якості доказів розписку від 08.08.2014 року, згідно якої відповідач отримав від матері 10000 доларів США для придбання авто.

Однак зазначені докази, на думку суду, не є підтвердженням того, що вказані кошти є особистою власністю відповідача, а навпаки, підтверджують їх статус як спільних коштів подружжя: так мати відповідача ОСОБА_3 передала кошти відповідачу на підставі укладеного договору позики, підтвердженням чого є розписка, в якій зазначений розмір коштів та підстава їх необхідності. В розписці не зазначено, що кошти передаються для придбання особистої приватної власності. Таким чином, згідно даного договору у ОСОБА_3 виникає право вимоги повернення коштів, яки витрачені на сімейні обставини, у солідарному порядку з подружжя.

У відповідності до п.25 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам розяснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК , за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В даному випадку сторони не досягли згоди стосовно оцінки вартості майна, та не вносили до депозитного рахунку суду грошової кошти, тому суд, вважає необхідним про розподілі автомобіля, який згідно встановлених обставин є спільним майном подружжя, визнати ідеальні частки подружжя, яки згідно вимог ч.1 ст. 70 СК вважаються рівними та залишити майно у спільний часткової власності.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля марки «Кіа», модель «Venga», 01.04.2012 року випуску, обєм двигуна 1,4 літри, двигун дизельний, турбований, номер кузова НОМЕР_3, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: 21.04.2017