АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за угодою - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року у справі за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виготовлення проїздних документів, отримання віз та виїзду за кордон дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 754/7707/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3945/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон без дозволу матері та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері, в якому, з уточненнями, просив надати дозвіл на виїзд ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України у супроводі її батька ОСОБА_1,, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу її матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а саме до Сполучених Штатів Америки, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Австрійської Республіки, Королівства Бельгії, Угорської Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, Грецької Республіки, Королівства Данії, Республіки Ісландії, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Князівства Ліхтенштейн, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Мальта, Королівства Нідерланди, Королівства Норвегії, Республіки Польща, Португальської Республіки, Словацької Республіки, Республіки Словенія, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Турецької Республіки, Королівства Швеції, Естонської Республіки, Австралійського Союзу, КнязівстваАндорра, Багамських островів, Барбадосу, Республіки Білорусь, Республіки Болгарії, Федеративної Республіки Бразилія, Соціалістичної Республіки В'єтнам, Республіки Грузія, Домініканської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Республіки Індія, Республіки Індонезія, Канади, Китайської Народної Республіки, Республіки Кіпр, Республіки Куба, Держави Маврикій, Республіки Мадагаскар Федерації Малайзія, Мальдівської Республіки, Королівства Марокко, Мексиканський, Сполучених Штатів Об'єднаних Арабських Еміратів, Російської Федерації, Чорногорії, Швейцарської Конфедерації, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Ямайки, Японії, а також просив надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїзного документу для виїзду за кордон ОСОБА_6 без згоди її матері до досягнення дитиною 16-річного віку, а саме до вказаних країн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.03.2005 року по 02.11.2007 року. У період перебування у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати разом з матір'ю. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.04.2009 року позивачу було визначено способи участі у вихованні дочки. Позивач займається підприємницькою діяльністю, має можливість у повному обсязі забезпечувати свою дочку, сприяти розширенню світогляду дитини, у зв'язку з чим за період з 2010 по 2015 рік вони відвідували багато держав. Протягом тривалого часу відповідачка надавала позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон, проте через розбіжності у поглядах на виховання дитини відповідачка повідомила про те, що не буде більше надавати дозвіл. Позивач вважав такі дії відповідачки неправомірними, такими, що порушують інтереси дитини, право дочки на повний та гармонійний розвиток її особистості.

Не погоджуючись із позов, ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому, з уточненнями, просила надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду її дочки за межі України без згоди батька ОСОБА_1, надати їй дозвіл на отримання візи для її дочки без згоди батька до Французької Республіки, надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України її дочки ОСОБА_6 в її супроводі або у супроводі уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька ОСОБА_1, у період з 01 липня 2017 року по 30 липня 2017 року включно.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що сторони перебували у шлюбі, під час якого народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати разом з нею. Позивачка за зустрічним позовом зазначала про те, що вона ніколи не заперечувала проти виїзду дитини разом з батьком за кордон, надавала відповідні нотаріально посвідчені дозволи. На даний час вона також не заперечує проти надання відповідної згоди на виїзд дитини, але при цьому батько дитини повинен надати їй відомості щодо того, до якої саме країни та на який період він планує вивозити дитину. У 2016 році вона звернулася до відповідача із проханням надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон у вересні 2016 року до Французької Республіки, але на своє прохання вона отримала категоричну відмову.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року позови задоволені частково.

Надано дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянину України, на виготовлення та оформлення проїзного документу для виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди її матері ОСОБА_3.

Надано дозвіл ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянці України, на виготовлення та оформлення проїзного документу для виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди її батька ОСОБА_1.

Надано дозвіл ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянці України, на отримання візи для виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди її батька ОСОБА_1, до Французької Республіки.

В іншій частині позовів відмовлено та розподілено судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме про рівність батьків у вихованні дитини, оскільки надав дозвіл матері на вивезення дитини без супроводу батька, в той час, які йому в подібному відмовив

ОСОБА_3 та її представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.03.2005 року по 02.11.2007 року включно, що підтверджується свідоцтвами про шлюб та про розірвання шлюбу (а.с.5-6).

У період перебування у шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7).

Після розлучення неповнолітня ОСОБА_6 залишилася проживати разом із матір'ю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.04.2009 року позивачу за первісним позовом було встановлено способи участі у спілкуванні з дитиною (а.с. 8-11).

ОСОБА_1 протягом тривалого часу відпочивав з неповнолітньою дочкою у різних державах за межами України, що не заперечувалося сторонами по справі, при цьому відповідачкою надавалися нотаріально посвідчені дозволи на виїзд дитини за кордон.

Останній раз такий дозвіл було надано відповідачкою на виїзд дитини до Турецької Республіки, що підтверджується заявою ОСОБА_3 від 18.03.2016 року (а.с. 18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позовів про надання права на виїзд з дитиною за кордон без супроводу другого з батьків, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних та зустрічних позовних вимог, зокрема, щодо того, що вказані особи заперечують надати відповідний дозвіл на виїзд дитини за кордон, а також не надано жодних документів, що підтверджували б період виїзду дитини за кордон, конкретні держави, підстави виїзду, проміжки часу, на який необхідно надати дозвіл на виїзд.

Задовольняючи позови в іншій частині, суд виходив з того, що неповнолітня дитина ОСОБА_6 має право виїзду за кордон, обидва батьки мають бажання та намір вивозити дитину на відпочинок та оздоровлення за межі України, для чого потрібно оформити проїзний документ, враховуючи інтереси дитини, а також з того факту, що надання дозволу на виготовлення документів та отримання візи не впливає на рішення батьків щодо надання чи ненадання згоди на виїзд дитини з одним із них за кордон.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для його скасування чи зміни.

Так, безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, є доводи апелянта про порушення судом першої інстанції принципу рівність батьків у вихованні дитини, шляхом, нібито, надання дозволу матері на вивезення дитини без супроводу батька, в той час, як батькові в подібному нібито було відмовлено.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, обом батькам було відмовлено у позовних вимогах про вивезення неповнолітньої дитини за кордон без згоди іншого з батьків, за недоведеністю і необґрунтованістю позовів у цій частині.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, в межах доводів апеляційної скарги, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за угодою - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді