Провадження №22-ц/784/30/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/3404/15-ц Головуючий І інстанції Мамаєва О.В.
Провадження № 22-ц/784/30/17 Доповідач Темнікова В.І. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Данилової О.О., Прокопчук Л.М.,

при секретарі Богуславській О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ) «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення суми, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Техноторг-Дон» та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2015 року ПАТ «КБ «Надра» звернулось до суду з даним позовом, в якому посилалось на те, що 29 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Техноторг-Дон» було укладено кредитний договір № 1094140/КБ. 29 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній взяв на себе повну відповідальність за належне виконання ТОВ «Техноторг-Дон» зобов'язань за вказаним кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору у тимчасове користування ТОВ «Техноторг-Дон» позивачем було надано грошові кошти двома траншами на загальну суму 40 000 000 грн. зі сплатою 20 % річних по строковій заборгованості та 23 % річних по простроченій заборгованості. Взяті на себе зобовязання ТОВ «Техноторг-Дон» не виконує. У звязку з цим позивачем 20.02.2015р. було направлено на адресу ТОВ «Техноторг-Дон» та ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості. Однак, до теперішнього часу зазначену вимогу не виконано, у звязку з чим утворилася заборгованість, розмір якої станом на 23 березня 2015 року становить 42 436 917 грн. 03 коп. Також, позивач зазначив, що відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 26 від 05.02.2015 р. розпочато процедуру виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу ОСОБА_2 На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 1094140/КБ від 29.05.2013 р. в сумі 42 436 917 грн. 03 коп., яка складається з : заборгованості за кредитом в сумі 40 000 000 грн.; заборгованості по сплаті процентів в сумі 2 317 777 грн. 77 коп.; заборгованості по пені від прострочених зобов'язань за процентами у сумі 72730 грн. 37 коп.; 3% річних у сумі 3066 грн. 67 коп.; сума прострочених зобов'язань за відсотками з урахуванням індексу інфляції у розмірі 43 342 грн. 22 коп.

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «КБ «Надра», в якій посилався на те, що між банком та ТОВ «Техноторг-Дон» було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 01.06.2014 р. за № 5 та від 14.01.2015 р. за № 7 без одержання його згоди як поручителя, відповідно до яких було змінено розміри відсоткової ставки. Отже, відповідач вважає, що у даному випадку має місце зміна зобовязання за кредитним договором, без одержання на це його згоди, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. На підставі зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати його поруку за договором поруки від 29.05.2013 р., укладеного між ним та ПАТ «АБ «Надра» такою, що припинена, а також стягнути з позивача сплачену ним суму судового збору.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою задоволено та визнано припиненою поруку за договором поруки, укладеним 29 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 487,20 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ПАТ «КБ «Надра» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просили скасувати рішення та постановити нове, яким їх позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2016р. рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року було скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні зустрічного позову про визнання поруки припиненою було відмовлено, а позов ПАТ «КБ «Надра» було задоволено та стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 1094140/КБ від 29.05.2013 р. в сумі 42 436 917 грн. 03 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 40 000 000 грн.; заборгованості по сплаті процентів в сумі 2 317 777 грн. 77 коп.; заборгованості по пені від прострочених зобов'язань за процентами у сумі 72730 грн. 37 коп.; 3% річних у сумі 3066 грн. 67 коп.; суми прострочених зобов'язань за відсотками з урахуванням індексу інфляції у розмірі 43 342 грн. 22 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016р. рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2016р. залишено без змін.

В вересні 2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення або неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Також ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Ухвалою судді апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2017р. було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року.

Згідно ст. 318 ЦПК України якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави. Залежно від обґрунтованості скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу відповідно до ст. 307 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано рішення або ухвалу апеляційного суду.

Під час розгляду справи апеляційним судом 20 січня 2016р. ні ОСОБА_1, ні його представник присутні не були.

Таким чином, справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає розгляду за правилами глави 1( апеляційне провадження) розділу V ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце ро згляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Судом було встановлено, що 29.05.2013р. між позивачем та ТОВ «Техноторг-Дон» був укладений кредитний договір № 1094140/КБ, відповідно до умов якого банк надав ТОВ «Техноторг-Дон» грошові кошти двома траншами на загальну суму 40 000 000 грн. Згідно п.1.1.3 договору, відсоткова ставка за користування кредитними коштами становить 20% річних по строковій заборгованості, 23% річних по простроченій заборгованості. 29.05.2013р. між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язався виконати зобов'язання в тому ж порядку та розмірі, який встановлено для позичальника з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, в тому числі й у разі збільшення розміру зобов'язань позичальника. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, кредитор має право вимагати виконання зобов'язання повністю чи в будь-якій його частині як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши кредитні кошти на суму 40 000 000 грн.(меморіальний ордер від 04.07.2013р. а.с. 29 та платіжне доручення від 19.09.2013р. а.с. 30).

Також судом було встановлено, що 01.06.2014р. між позивачем та ТОВ «Техноторг-Дон» було укладено додаткову угоду №5, якою були внесені зміни до кредитного договору від 29.05.2013р., зокрема, до п.1.1.3, яким змінена відсоткова ставка за користування кредитними коштами, а саме : по строковій заборгованості з 20% річних до 22 % річних, по простроченій заборгованості - з 23% річних до 25 % річних. 14.01.2015р. між позивачем та ТОВ «Техноторг-Дон» було укладено додаткову угоду №7, якою були внесені зміни до кредитного договору від 29.05.2013р., зокрема, до п.1.1.3, яким змінена відсоткова ставка за користування кредитними коштами, а саме: по строковій заборгованості 25 % річних, по простроченій заборгованості 28 % річних.

Оскільки ТОВ «Техноторг-Дон» свої зобов'язання за кредитним договором виконувало не належним чином, 20.02.2015р. банк звернувся до позичальника та поручителя із вимогою про повне виконання зобов'язань за кредитним договором від 29.05.2013р. та сплату суми заборгованості. Вимоги банку не виконані, станом на 23.03.2015р. утворилась заборгованість у розмірі 42 436 917,03 грн., яка складається із : заборгованості за кредитом - 40 000 000 грн., заборгованості по сплаті процентів - 2 317 777,77 грн., заборгованість по пені та прострочених зобов'язань за процентами - 72 7302,37 грн., 3 відсотки річних від прострочених зобов'язань - 3 066,67 грн., сума прострочених зобов'язань за процентами з урахуванням індексу інфляції - 43 342,22 грн.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, та посилаючись на положення ч.1 ст. 553 ЦК України, ч.1 ст. 559 ЦК України, а також на п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно якого договір поруки може містити умови про те, що поручитель наперед дає свою згоду відповідати за боржника у випадку зміни основного зобов'язання, проте така згода повинна бути конкретною і чітко обумовленою, і в такому разі ця умова договору є результатом домовленості сторін (банку і поручителя), суд дійшов висновку, що порука ОСОБА_1 припинилася, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню, в зв'язку із чим первісний позов задоволенню не підлягає.

При цьому суд критично віднісся до пояснень представника позивача про те, що згідно договору поруки, укладеного між банком та відповідачем, останній надав згоду на майбутні зміни зобов'язання, оскільки вважав встановленим, що в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, так як умови договору поруки щодо згоди на майбутнє збільшення розміру відповідальності, не є чітко обумовленими, а тому потрібна була згода поручителя у випадку зміни основного зобов'язання, а з обставин справи вбачається, що поручитель не був повідомлений про зміну таких умов і його згода на збільшення розміру його відповідальності не була отримана.

Висновки суду, зроблені в даному рішенні стосовно визнання поруки припиненою, вже переглядалися в апеляційному порядку за апеляційною скаргоюПАТ «КБ «Надра», за результатами розгляду якої 20 січня 2016р. апеляційним судом Миколаївської області рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року було скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні зустрічного позову про визнання поруки припиненою було відмовлено. В звязку з цим позов ПАТ «КБ «Надра» було задоволено та стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 1094140/КБ від 29.05.2013 р. в сумі 42 436 917 грн. 03 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 40 000 000 грн.; заборгованості по сплаті процентів в сумі 2 317 777 грн. 77 коп.; заборгованості по пені від прострочених зобов'язань за процентами у сумі 72730 грн. 37 коп.; 3% річних у сумі 3066 грн. 67 коп.; суми прострочених зобов'язань за відсотками з урахуванням індексу інфляції у розмірі 43 342 грн. 22 коп. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016р. рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2016р. залишено без змін.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1, який вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити не з тих підстав, які зазначені в рішенні суду першої інстанції, а з підстав, викладених в його апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вони не є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» з підстав, зазначених в цій апеляційній скарзі, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції 29.05.2013р. між позивачем та ТОВ «Техноторг-Дон» був укладений кредитний договір № 1094140/КБ, відповідно до умов якого банк надав ТОВ «Техноторг-Дон» грошові кошти двома траншами на загальну суму 40 000 000 грн. В той же день між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язався виконати зобов'язання в тому ж порядку та розмірі, який встановлено для позичальника з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, в тому числі й у разі збільшення розміру зобов'язань позичальника.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, 29.05.2013р. між позивачем та ОСОБА_3 також було укладено самостійний договір поруки на виконання кредитного договору № 1094140/КБ, укладеного 29.05.2013р. між позивачем та ТОВ «Техноторг-Дон». Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015р. по іншій справі у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором також було відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою задоволено. Даним рішеннм було визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки, укладеним 29 травня 2013 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 Рішенням апеляційним судом Миколаївської області від 26 січня 2016р. рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2015 року було скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні зустрічного позову про визнання поруки припиненою було відмовлено, а позов ПАТ «КБ «Надра» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 29.05.2013 р. в сумі 42 436 917 грн. 03 коп. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016р. рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016р. залишено без змін.

Тобто, між ОСОБА_1 та позивачем, а також між ОСОБА_3 та позивачем з метою забезпечення виконання кредитного договору № 1094140/КБ, укладеного 29.05.2013р. між позивачем та ТОВ «Техноторг-Дон», були укладені окремі договори поруки, у кожному з яких передбачена солідарна відповідальність кожного з них окремо з боржником ТОВ «Техноторг-Дон» перед позивачем за виконання умов кредитного договору. Тобто, кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник за окремим договором. При цьому умовами цих договорів не передбачено солідарної відповідальності поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 між собою. Крім того, умовами договорів поруки передбачено право кредитора пред'явити свої вимоги безпосередньо поручителю.

За своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору. За нормами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Ст. 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору. З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України немає. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 17 грудня 2014 року ( справа № 6-185цс14), від 11 березня 2015 року ( справа № 6-35цс15), від 01 липня 2015 року ( справа № 6-745цс15), від 30 вересня 2015 року ( справа № 6-1348цс15), від 11 листопада 2015 року ( справа № 6-511цс15), від 27 квітня 2016 року ( справа № 6-2974цс15) та інших.

Пункт 1.5.3 кредитного договору, який передбачає, що позичальник в забезпечення виконання зобовязань да даним договором забезпечує укладання між банком та ТОВ «Техноторг», ТОВ «ТД МТЗ-Беларус-Україна», ТОВ «Техноторг-Лізинг», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договорів поруки, сам по собі не свідчить про наявність спільної поруки між поручителями між собою та боржником перед кредитором. Доказів про те, що на виконання даного пункту кредитного договору зазначені вище особи спільно дали поруку, апелянтом надано не було. Не посилався апелянт на наявність такого договору і в тексті апеляційної скарги. Матеріали справи навпаки свідчать про те, що на виконання даного пункту кредитного договору між банком та кожним із зазначених вище осіб, було укладено кілька різних договорів поруки хоча і на виконання одного й того самого зобов'язання. Ці договори поруки і, зокрема, договори поруки, укладені між банком та ОСОБА_1 і між банком та ОСОБА_3. не містять положень про солідарну відповідальність між поручителями, в тому числі і п. 1.3, 1.5 та 1.6 договору поруки, укладеного між банком та ОСОБА_1, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі. Зазначені обставини свідчать про необгрунтованість доводів апелянта про солідарну відповідальність поручителів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 між собою.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_3 , у якого також виник обовязок по виконанню умов кредитного договору, не був залучений до участі у справі та повідомлений про час і місце розгляду справи, то це на думку апелянта є таким порушенням норм процесуального закону, наслідком якого повинно бути скасування рішення по даній справі та відмова у задоволенні первісного позову, а також про те, що оскільки позичальник і поручитель несуть солідарну відповідальність, то і усі поручителі між собою та позичальником також несуть солідарну відповідальність, не відповідає як матеріалам справи, так і вимогам наведених вище норм права, а також положенням ч. 1 ст. 543 ЦК України, згідно якої у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Отже, за законом у цьому випадку немає так званої обовязкової процесуальної співучасті, тобто законом передбачено право позивача звернутися до суду до кожного з боржників окремо. Закон ( ст. 555 ЦК України) передбачає у разі предявлення кредитором позову до поручителя вирішення питання про залучення до участі в судовому розгляді тільки боржника як третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача (поручителя) на підставі ч. 2 ст. 35 ЦПК, відповідно до якої якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі досудового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обовязки осіб, які не є стороною у справі, залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Дані вимоги закону були дотримані під час розглядку справи. Залучення до участі у справі іншого поручителя, який не має самостійних договірних відносин з відповідачем (поручителем), діючим законодавством не передбачено. З цих же підстав не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про незалучення до участі у справі інших поручителів та не зясування стану виконання ними зобовязання за кредитним договором. При цьому колегія суддів враховує і те, що апелянт не посилається на наявність факту виконання зобовязання за кредитним договором повністю або частково іншими поручителями чи позичальником, а матеріали свідчать про відсутність такого виконання.

Не є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні первісного позову також ствердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що наявність 2 однакових рішень про стягнення заборгованості з поручителів (ОСОБА_1 та ОСОБА_3І.) на користь банку може призвести до подвійної відповідальності за одне й те ж саме зобовязання, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 543 ЦК України, яка є самостійною гарантією інтересів кредитора, боржнику забороняється висувати проти вимог кредитора заперечення, що мають підгрунтям відносини кредитора з іншими боржниками, тобто відношення, в яких даний боржник не приймає участі, а в даному випадку матеріалами справи встановлено, що апелянт не приймає участі у відношеннях, які існують окремо від нього між кредитором ( позивачем), боржником та ОСОБА_3

З урахуванням викладеного доводи апедяційної скарги про те, що кредитор не має права вимагати стягнення із одного поручителя і з іншого поручителя повної суми боргу, не відповідає вимогам діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що сума заборгованості, яка була зазначена в позовній заяві ПАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості на сьогодній час остаточно нічим не підтверджена, а розрахунок заборгованості, який був доданий до позовної заяви, має ряд суттєвих неточностей та розбіжностей і тому не міг братися судом до уваги при ухваленні рішення, також не є підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову банку саме з цих підстав, виходячи з наступного.

Не зважаючи на те, що рішенням суду першої інстанції було відмовлено в задоволенні позову банку про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 через визнання припиненими його зобовязань перед банком як поручителя, в тексті даного рішення суд зробив висновок про наявність заборгованості боржника перед банком та зазначив розмір і складові цієї заборгованості. Загальний розмір заборгованості за кредитом та її складових, наведений в розрахунку заборгованості, який був доданий до позовної заяви, відповідає умовам кредитного договору, який передбачає використання такого методу нарахувань, як «факт/360» ( п.2.3 кредитного договору). В чому саме полягають неточності та розбіжності в наданому позивачем розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначено. Посилання його на те, що Одеським апеляційним господарським судом по справі за апеляційною скаргою ТОВ «Техноторг-Дон» на рішення господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2015р., яким стягнуто в солідарному порядку з ТОВ «Техноторг-Дон» та ТОВ «Техноторг» на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 435 878,71грн., призначена судово економічна експертиза, не є доказом невідповідності розрахунку заборгованості позивача. Як убачається з тексту касаційної скарги ТОВ «Техноторг-Дон» на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.01. 2017р., дана експертиза була проведена, але з її результатами ОСОБА_1 також не згоден. Доказів того, що за висновками зазначеної експертизи встановлено інший розмір заборгованості, апелянтом суду надано не було.

Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що вони не є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку з підстав, наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 Як наслідок, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не впливають на правильність висновків, зроблених в рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2016р., яким рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року було скасовано з інших підстав та постановлено нове, яким у задоволенні зустрічного позову про визнання поруки припиненою було відмовлено, а позов ПАТ «КБ «Надра» було задоволено та стягнуто з відповідача ОСОБА_1, як з поручителя, на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 1094140/КБ від 29.05.2013 р. в сумі 42 436 917 грн. 03 коп.

Керуючись ст. 303,307,308, 314,315,318 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2016р., залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016р., яким рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року скасовано та постановлено нове про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання поруки припиненою та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 1094140/КБ від 29.05.2013 р. в сумі 42 436 917 грн. 03 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 40 000 000 грн.; заборгованості по сплаті процентів в сумі 2 317 777 грн. 77 коп.; заборгованості по пені від прострочених зобов'язань за процентами у сумі 72730 грн. 37 коп.; 3% річних у сумі 3066 грн. 67 коп.; суми прострочених зобов'язань за відсотками з урахуванням індексу інфляції у розмірі 43 342 грн. 22 коп. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді