Справа №265/5917/16-ц
Провадження №2/265/170/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

за участю секретаря Федорової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

11 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2016 року та з моменту подачі позову до суду. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 09 серпня 2003 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час їх сімя розпалася, дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Між нею та відповідачем немає домовленості, відповідно до якої відповідач буде добровільно надавати кошти на утримання дитини, тому з цього приводу вона звернулася з даним позовом до суду. У листопаді 2014 року відповідач керуючись власною безпекою покинув її з дитиною і виїхав з міста Маріуполя. З того часу дитина проживає з нею, а відповідач не бере участі у вихованні дитини, не надає коштів на її утримання. Відповідач працює, має можливість надавати матеріальну допомогу, інших утриманців не має. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що під час відїзду до міста Лівів у 2014 році ОСОБА_2 забрав усі кошти сімї, мотивуючи це необхідністю придбати житло для їх сумісного спільного проживання в місті Львів. До серпня 2016 року ОСОБА_2 обіцяв кошти пропорційно повернути для виховання сина, а тепер стверджує, що коштів немає, він їх потратив. Ніяких домовленостей між нею та відповідачем щодо надання добровільно аліментів на виховання сина, не було. Відповідач то надає матеріальну допомогу, то не надає. Іноді відповідач робить сину подарунки: на День народження на інші свята: одяг та солодощі.

Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за період з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2016 року та частково відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з моменту подачі позову до суду, а саме стягнути аліменти з нього на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з моменту набрання рішенням законної чинності. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що влітку 2014 року у звязку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції він вивіз сина ОСОБА_4 до своїх батьків, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, де він і пробув практично все літо та першу чверть навчальних 2014-2015 років. З листопада 2014 року син був перевезений до міста Маріуполя, де продовжив своє навчання у «Гімназії школі №1». У листопаді 2014 року він переїхав до міста Лівів та приступив до роботи в оперативному управлінні СДПІ у місті Львів, де проробив до січня 2015 року. Під час проходження служби він підтримував зв'язок із дружиною, і з сином, перед відїздом він залишив їм для проживання грошові кошти. У січні він був переведений в слідче управління фінансових розслідувань головного управління ДФС у Волинської області. На його пропозиції переїхати з сином до нього, дружина відповідала відмовою. У травні 2015 року під час його приїзду до сина на день народження ними з позивачкою було прийнято рішення не неможливість сумісного проживання. Зазначив, що весь період проживання та роботи, як у місті Львові, так і у місці Луцьку він надавав матеріальну допомогу дружині та сину шляхом передачі грошових коштів готівкою під час зустріч, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивачки, шляхом здійснення подарунків сину під час зустрічей та шляхом відправлення «Новою поштою». Крім того, зазначив, що з моменту подачі позову він регулярно здійснює грошові перекази на рахунок позивачки, про що свідчать платіжні доручення.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, врахувавши письмові пояснення відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2003 року, про що свідчить свідоцтво про одруження серії І-НО № 202857, видане Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 493.

Зі свідоцтва про народження серії 1-НО №077880, виданого 05 червня 2006 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №448, вбачається, що ОСОБА_4 народився 11 травня 2006 року, в графі батько зазначено ОСОБА_2, мати ОСОБА_1.

Як вбачається з акту, виданого головою КСН «Азовстальський» 13 грудня 2016 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає сумісно з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, та находиться на її утриманні.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1, виданої 08 грудня 2016 року Комунальним закладом управління освіти міської ради «Централізована бухгалтерія Управління освіти», за період з травня 2016 року по листопад 2016 року, загальна сума доходу становить 39540,36 гривень, тобто середньомісячна заробітна плата дорівнює приблизно 5649 гривень (39540,36 гривень : 7 місяців).

Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, до того ж обовязок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. При цьому обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. При ухиленні від цього обовязку, відповідно до ч.3 ст.181 СК України, кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів.

Відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до розяснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з довідки про заробітну плату ОСОБА_2, виданої 08 грудня 2016 року відділом фінансування бухгалтерського обліку та звітності Головного управління ДФС у Волинській області, ОСОБА_2 з 06 січня 2015 року працює на посаді начальника відділу Головного управління ДФС у Волинській області та його середній заробіток за період з червня 2016 року по листопад 2016 року включно складає 5937,88 гривень.

Як вбачається з письмових заперечень, наданих відповідачем, на утриманні в нього ніхто не знаходиться, будь-яких інших грошових зобовязань він також не має.

На підставі викладеного, а також з урахуванням обставин, передбачених ст.182 СК України, суд вважає за доцільним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто 11 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, тому як вказаний розмір аліментів є справедливим та таким, що відповідає інтересам дитини, не суперечить вимогам діючого законодавства.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2016 року, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка не вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача і останній не ухилявся від їх сплати. Навпаки, як пояснила позивачка у судовому засіданні, відповідач добровільно з листопада 2014 року періодично переводив на її банківський рахунок грошові кошти у розмірі 600-800 гривень в якості матеріальної допомоги їй та дитині. Дані обставини підтверджуються випискою з поточного банківського рахунку ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2014 року по 11 листопада 2016 року.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.. 191 Сімейного Кодексу України, у суду немає підстав для стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання дитини за період з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2016 року.

Що стосується заперечень відповідача щодо стягнення аліментів з часу подачу позовної заяви до суду, слід зазначити наступне.

Як вже зазначалося судом, відповідно до ч.1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Надані відповідачем квитанції щодо щомісячного перерахування ним на імя позивачки ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1000 гривень, починаючи з моменту подачі позову до суду, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за період з моменту подачі позову до суду до набрання рішення законної чинності. Однак, слід зазначити, що вказані квитанції можуть бути підставою для відповідного перерахування державним виконавцем заборгованості по аліментах, яка виникне після предявлення позивачкою виконавчого листа до виконання за період з моменту подачі позову до суду до початку фактичного відрахування аліментів із заробітної плати відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень за вимоги майнового характеру про стягнення аліментів.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 88, 213-215, ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2016 року та з моменту подачі позову до суду, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, працюючого начальником відділу Головного Управління ДФС у Волинської області, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 (колишня ОСОБА_5) будинок 20, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку та доходів, починаючи з 11 жовтня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менш, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т.С. Адамова