АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 529/1184/16-ц Номер провадження 22-ц/786/625/17Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик А. Є. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Абрамова П.С., Мартєва С.Ю.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна і зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна, з урахуванням зменшення позовних вимог, остаточно просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 і розділити майно, що є їх спільною сумісною власністю, виділивши йому на праві особистої власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а за відповідачем визнати право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, просила визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 41, 5 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м., - її особистою приватною власністю; провести поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 2/3 частини, а за відповідачем ОСОБА_3 на 1/3 частини легкового автомобіля Renault Kangoo, номер кузова - НОМЕР_2, реєстраційний номер - НОМЕР_1; залишити у спільній власності сторін квартиру АДРЕСА_2, та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної власності на підставі договору дарування від 20.11.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Диканської державної нотаріальної контори ОСОБА_4.

Вимоги обох позовів обгрунтовані неможливістю у добровільному порядку вирішити спір щодо спільного майна подружжя.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 11 серпня 2001 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 40.

Після розірвання шлюбу відповідачці за первинним позовом залишено прізвище - «Воронянська».

Визнано за ОСОБА_3 право власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, придбаної за договором - купівлі продажу від 17 липня 2013 року, зареєстрованої в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року, індексний номер 63685663, на власника ОСОБА_2.

Залишено за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, придбаної за договором купівлі - продажу від 17 липня 2013 року, зареєстрованим в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року, індексний номер 63685663.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки Renault Kangoo, номер кузова - НОМЕР_2, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане 26.06.2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації за 1/2 частину вартості автомобіля марки Renault Kangoo, номер кузова - НОМЕР_2, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане 26.06.2014 року, що становить 40 450 грн. 00 коп.

Вирішено питання судових витрат.

В іншій частині позовних вимог як позивачу за первинним позовом ОСОБА_3, так і відповідачу по первинному позову та позивачу по зустрічному позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове по відмову в задоволенні первісного позову та повного задоволення зустрічного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам, якими підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти ОСОБА_2, отримані в дар від її батьків. При вирішенні питання відносно автомобіля суд безпідставно не взяв до уваги наявність передбачених законом обставин для збільшення частки ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності, а також її категоричну відмову від отримання грошової компенсації за її частку у праві спільної власності на автомобіль.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення та ухвалити нове по суті заявлених вимог у разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що з 11 серпня 2001 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5)

Під час спільного проживання сторонами придбано майно:

- квартира АДРЕСА_2 згідно договору дарування від 20.11.2001 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.47);

- квартира АДРЕСА_1 згідно договору купівлі продажу від 17 липня 2013 року на ім'я ОСОБА_2(а.с.48)

- автомобіль Renault Kangoo, номер кузова - НОМЕР_2, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане 26.06.2014 року, оформлений на відповідача ОСОБА_3( а.с.7)

Судом першої інстанції також встановлено, що між сторони виникли непорозуміння і на час подачі позову до суду вони вже проживали окремо, шлюбні відносини не підтримують.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони проживають окремо і подальше спільне життя подружжя, а також збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а тому відповідно до ст. 112 СК України шлюб між ними слід розірвати. Стосовно поділу майна то місцевий суд виходив з того, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Renault Kangoo, оскільки дане майно було придбано у період шлюбу сторін по справі і не є річчю індивідуального користування, а право власності квартири АДРЕСА_2 вже встановлено згідно договору дарування від 20.11.2001 року по ? частині ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішення суду оскаржується у частині поділу спільного майна - квартири АДРЕСА_1 і автомобіля Renault Kangoo, а тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду у зазначених межах.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

ОСОБА_2, стверджуючи про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кошти, які належали їй особисто, посилається на договір дарування (а.с.46), згідно якого 15 липня 2013 року її батьки подарували їй грошові кошти у сумі 60 000 грн. для придбання саме цієї квартири.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги цей доказ, оскільки згідно ч.5 ст.719 ЦК договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п?ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян (50 х 17 = 850 грн.), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Пред?явлений ОСОБА_5 договір дарування укладений у простій письмовій формі, отже не може бути прийнятий судом як допустимий доказ (ст..59 ЦПК України) на підтвердження факту придбання ОСОБА_5 спірної квартири за її особисті кошти. Інших належних і допустимих доказів у підтвердження вказаного факту ОСОБА_5 не надано.

Отже, рішення суду першої інстанції у частині вирішення спору відносно квартири АДРЕСА_1 є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги у цій частині висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим згідно цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших учасників розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 остаточно заявлена вимога про поділ між ним та ОСОБА_2 двох квартир - по одній квартирі кожному. Вимога про визнання за ним права власності на спірний автомобіль залишена без розгляду (а.с.3,66,121).

У зустрічному позові ОСОБА_2 вимагала визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 як придбану за власні кошти, квартиру АДРЕСА_2 визнати спільною власністю як подаровану їм обом під час перебування у шлюбі, визнати за нею право власності на 2/3 автомобіля, а за ОСОБА_3 - на 1/3 автомобіля.

Таким чином, ОСОБА_3 жодних вимог стосовно своїх прав на спірний автомобіль не заявляв, заперечуючи проти вимог ОСОБА_2 тим, що автомобіль є його власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, подаровані йому його матір?ю.

Судом першої встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін спору, рішення у цій частині ніким не оскаржується.

Отже, з урахуванням предмету спору - за відсутності вимог про визнання автомобіля особистою власністю одного з подружжя або про припинення частки одного з подружжя на автомобіль, у суду першої інстанції не було законних підстав для виходу за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна подружжя їхні частки вважаються рівними. Частинами другою і третьою ст..70 СК України визначені умови, за яких суд може відступити від рівності часток подружжя у спільному майні. Вимагаючи відступу від рівності часток, ОСОБА_2 посилається на те, що малолітня дитина проживає з нею і перебуває на її утриманні, а з ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини. Наведена обставина сама по собі не може бути підставою для зміну розміру часток подружжя у спільному майні, а наявні у справі докази, яким суд першої інстанції дав об?єктивну оцінку, не дають підстав для висновку про те, що розмір аліментів, який сплачується ОСОБА_3, не є достатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини, її лікування.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимог щодо поділу спірного автомобіля підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про визнання за кожною із сторін права на ? частину автомобіля.

Відповідно до ст..88 ЦПК України з урахуванням того, що вимоги ОСОБА_2 задоволені на 17% з ОСОБА_3 на її користь слід стягнути 431 грн. 78 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року у частині вирішення спору відносно автомобіля Renault Kangoo, номер кузова - НОМЕР_2, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане 26.06.2014 року, скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково: визнати за ОСОБА_2 та за ОСОБА_3 право власності по ? за кожним на автомобіль Renault Kangoo, номер кузова - НОМЕР_2, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, видане 26.06.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 431 грн. 78 коп. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення Диканського районного суду Полтавської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О. А.Лобов

Судді П.С.Абрамов

С.Ю.Мартєв

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов