У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати в сумі 81526,55 грн та три відсотки річних в сумі 5879,72 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_4 277782,50 грн. Разом з тим, відповідач в добровільному порядку рішення суду не виконав, а після відкриття виконавчого провадження сплатив на користь позивача 27 червня 2014 року - 113000 грн, 11 вересня 2014 року - 5000 грн, 16 вересня 2014 року - 5000 грн, 31 жовтня 2014 року - 5000 грн, 19 листопада 2014 року - 5000 грн, 20 листопада 2014 року - 5000 грн, 9 грудня 2014 року - 10000 грн, 19 грудня 2014 року - 20000 грн, 23 квітня 2015 року - 30000 грн, 25 червня 2015 року - 20000 грн. Загальна сума заборгованості на день подання позовної заяви становить 59782,50 грн. Сума інфляційних втрат внаслідок прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов'язання за період з 1 квітня 2014 року по 31 травня 2015 року становить 81526,55 грн, а сума трьох відсотків річних за період з 1 квітня 2014 року по 1 липня 2015 року становить 5879,72 грн, які відповідно до ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 81526,55 грн, три відсотки річних в сумі 5879,72 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_3 та, зокрема, стягнуто з ОСОБА_4 277782,50 грн компенсації вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0616 га в смт Брюховичі з розташованою на ній незавершеною будівництвом спорудою (сукупністю будівельних матеріалів). Вказане рішення відповідачем у повному обсязі не виконано. Залишок заборгованості становить 59782,50 грн. Оскільки відповідач прострочив виконання свого грошового зобов'язання перед позивачем, з нього підлягає стягненню сума інфляційних втрат за період з 1 квітня 2014 року по 31 травня 2015 року у розмірі 81526,55 грн та сума трьох відсотків річних за період з 1 квітня 2014 року по 1 липня 2015 року у розмірі 5879,72 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, відповідно до якої передбачена ст.625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що передбачена ст.625 ЦК України відповідальність за порушення виконання грошового зобов»язання не застосовується до сімейних правовідносин, у зв'язку із чим, районний суд безпідставно стягнув з відповідача в користь позивача інфляційні втрати в сумі 81526,55 грн та 3% річних в сумі 5879,72 грн за прострочення виконання рішення суду про стягнення суми у спорі про поділ спільного майна подружжя, що виник із сімейних правовідносин.

Згідно висновків суду апеляційної інстанції правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що регулюють цивільну правову-відповідальність за невиконання грошового зобов»язання.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, поділено спільне майно подружжя. Залишено у власності ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0616 га в смт Брюховичі згідно державного акта на право приватної власності на землю від 23 червня 1994 року, виданого Брюховицькою селищною радою, з розташованою на ній незавершеною будівництвом спорудою (сукупністю будівельних матеріалів).

Стягуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 277 782,50 грн компенсації вартості Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0616 га в смт Брюховичі з розташованою на ній незавершеною будівництвом спорудою (сукупністю будівельних матеріалів).

На виконання вказаного рішення відповідач сплатив на користь позивача 27 червня 2014 року - 113000 грн, 11 вересня 2014 року - 5000 грн, 16 вересня 2014 року - 5000 грн, 31 жовтня 2014 року - 5000 грн, 19 листопада 2014 року - 5000 грн, 20 листопада 2014 року - 5000 грн, 9 грудня 2014 року - 10000 грн, 19 грудня 2014 року - 20000 грн, 23 квітня 2015 року - 30000 грн, 25 червня 2015 року - 20000 грн.

Залишок заборгованості на даний час становить 59782,50 грн (277782,50 грн - (113000 грн + 5000 грн + 5000 грн + 5000 грн + 5000 грн + 5000 грн + 10000 грн + 20000 грн + 30000 грн + 20000 грн)).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати в сумі 81526,55 грн та 3% річних в сумі 5879,72 грн за прострочення виконання рішення суду про стягнення з відповідача 277 782,50 грн.

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не врахував наступного.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Грошові зобов'язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 входить до розділу І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Отже, на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням компенсації частки права власності в нерухомому майні; невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс 15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Ухвалюючи рішення про відмову у застосуванні положень статті 625 ЦК України, апеляційний суд не перевірив висновків місцевого суду та не врахував, що у зв'язку зі стягненням на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача компенсації частки права власності у нерухомості між сторонами виникли грошові зобов'язання.

Не перевірено чи відповідають такі висновки суду першої інстанції правовій природі грошового зобов'язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення.

Відповідно до положень статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання виникають наслідки, передбачені цієї статтею.

Апеляційним судом не перевірено чи виникло між сторонами грошове зобов'язання на підставі рішення суду у зв'язку зі стягненням компенсації частки права власності в нерухомому майні; чи зумовлює невиконання такого зобов'язання застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Посилання апеляційного суду на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року безпідставні, оскільки в ній викладені інші фактичні обставини і правовідносини стосуються спеціального законодавства (Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Оскільки суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги, а також законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 18 лютого 2016 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді: В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська