ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування, стягнення витрат понесених на поховання спадкодавця, -

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2015 року позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду з позовом, який в процесі розгляду справи було уточнено, до ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.11.2013 року померла її тітка ОСОБА_3, а 13.11.2013 року чоловік тітки ОСОБА_4, який після смерті залишив заповіт на імя покійної дружини. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на ? частин житлового будинку та присадибної земельної ділянки площею 0,24 га за адресою: Київська обл., Фастівський район, смт. Кожанка, вул. Шевченка, 143. Позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки не надано доказу родинних відносин між нею та спадкодавцем. Позивач зазначає, що фактично прийняла спадщину, оскільки останні пять років до дня смерті ОСОБА_4 проживала за вказаною адресою, однак не зареєструвала своє місце проживання, тому просить встановити факт її постійного проживання з ОСОБА_4 та встановити факт того, що вона є племінницею померлого подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Крім того, позивач зазначає, що тривалий час, більше пяти років, вона спільно проживала із тіткою ОСОБА_3, яка хворіла на цукровий діабет та онкозахворювання та спадкодавцем ОСОБА_4, який через похилий вік, хворобу після понесення інсульту, був у безпорадному стані, постійно знаходився в тяжкому фізичному стані і потребував необхідного стороннього догляду. Позивачка протягом тривалого часу опікувалася ними так, як цього вимагав їх безпорадний стан, а відповідач самоусунувся від своїх безпосередніх законних обовязків дбати про батьків. Крім того, відповідач не ніс жодних витрат, повязаних з утриманням та обслуговуванням будинку, сплатою комунальних платежів, податків, а також витрат на поховання. На підставі зазначеного також просить усунути відповідача від права на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_2, визнавши за нею право на спадкування у першій черзі, та відшкодувати витрати понесені на поховання спадкодавця у сумі 593 грн.

Представник позивача під час розгляду справи в судовому засідання надавав пояснення, аналогічні викладеним та просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії ГД № 512743 ОСОБА_5 народилася 13.03.1956 року, батьками записані ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії І-БК № 308862 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_8 та їй було присвоєне прізвище чоловіка «Галиш» (т.1 а.с. 16).

06.11.2013 року померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 293452, виданого виконавчим комітетом Кожанської селищної ради Фастівського району Київської області (т.1 а.с. 17).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ОК № 293453, виданого Виконавчим комітетом Кожанської селищної ради Фастівського району Київської області 13.11.2013 року помер ОСОБА_4 (т.1 а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 06.02.1978 року, ОСОБА_4 належить ? частин житлового будинку по вул. Шевченко 143 в сел. Кожанка Фастівського району Київської області (т.1 а.с.25).

За життя 23.05.2003 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав ОСОБА_3 належні йому ? частин будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в селищі Кожанка по вул. Шевченка, 143 Фастівського району Київської області, а також все майно, що буде належати йому на день смерті (т. 1 а.с.10).

Реалізуючи своє право на спадщину, ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак листом від 13.05.2014 року № 309/02/14 їй було відмовлено у оформленні свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не надано документів для встановлення доказу родинний відносин між заявницею та померлим ОСОБА_4 (т. 1 а.с.22).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Щодо вимог про встановлення факту постійного проживання позивачки разом із спадкодавцем ОСОБА_4 у належній йому частині житлового будинку більше 5 років до часу відкриття спадщини, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкодавець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї.

Ознакою проживання спадкоємця однією сімєю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, проживання в одному приміщенні, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сімї.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справа про спадкування», при вирішенні спору на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судом слід враховувати правила ч.2 ст. 3 СК про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спального проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Як доказ постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 у належній йому частині житлового будинку більше 5 років до часу відкриття спадщини позивач посилається на довідки та акти, що складені посадовими особами органу місцевого самоврядування, та покази свідків.

Так, відповідно до довідки, виданої Кожанською селищною радою Фастівського району Київської області 11.11.2013 року, ОСОБА_1 за власні кошти поховала ОСОБА_3, на день смерті проживали разом ІНФОРМАЦІЯ_1 та вели спільне господарство (т.1 а.с.13) .

Відповідно до довідки, виданої Кожанською селищною радою Фастівського району Київської області 07.03.2014 року, ОСОБА_1 за власні кошти поховала ОСОБА_4. На день смерті проживали разом ІНФОРМАЦІЯ_1 та вели спільне господарство (т.1 а.с. 15).

Відповідно до актів від 25.11.2015 року за підписом депутатів Кожанської селищної ради ОСОБА_9 та ОСОБА_10, у житловому будинку № 143 по вул. Шевченка в смт. Кожанка Фастівського району Київської обл., ОСОБА_1 проживала разом з тіткою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та поховала їх за особисті кошти (т.1 а.с. 62, 64).

В ході розгляду справи встановлено, що житловий будинок №143 по вул. Шевченко в с. Кожанка Фастівського району Київської області є спільною частковою власністю, зокрема, відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 06.02.1978 року ОСОБА_4 належить ? частин цього житлового будинку, а ? частина належить іншій особі.

Наведені вище довідки та акти Кожанської селищної ради не містять конкретизації, в якій саме частині будинку проживала позивачка.

Покази свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є сусідкою з померлим подружжям ОСОБА_4, їх городи межують між собою. Свідок зазначила, що позивач допомагала по господарству родині ОСОБА_4, що вона особисто бачила. Також вказала, що ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем близько 6-7 років, однак конкретизації (період проживання, особливості проживання, в якій саме частині будинку та ін.) цих обставин покази цього свідка не містили.

Свідок ОСОБА_12 зазначила, що позивач проживала в будинку ОСОБА_4 приблизно 6 років, допомагала по господарству, що вона особисто бачила.

Свідок декілька разів посилалась на те, що певний час позивач приїздила до Краченків, допомагала їм, іноді ночувала, а у певний період (непорозуміння у власній родині) взагалі жила з Кравченками, при цьому не зазначаючи конкретних дат та періодів.

В свою чергу, свідок ОСОБА_13 суду показала, що ОСОБА_1 разом з чоловіком проживала за іншою адресою, ніж ОСОБА_4, вона взагалі ніколи не проживала в частині будинку, що належала померлому. При цьому, свідок зазначила, що ОСОБА_1 проживала в іншій частині будинку, який належав батькам ОСОБА_3

Більш того, сама позивач ОСОБА_1 на питання суду вказала, що на час смерті спадкодавця проживала ІНФОРМАЦІЯ_2, де і проживає на даний час. Також зазначила, що проживала у належній батькам ОСОБА_3 частині будинку по вул. Шевченка, 143 в с. Кожанка у 1994 році впродовж приблизно 6 років.

Про вказані обставини свідчать і дані паспорту позивача щодо місця її реєстрації по вул. Шевченка, 213 в с. Кожанка з 21.01.1981 року.

Таким чином, будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини саме у належній йому частині будинку, надано не було, та взагалі, спростовано позивачем.

За результатами розгляду справи, суд вважає, що позивачем також не надано до суду належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування доводів про ведення позивача із спадкодавцем за життя останнього, спільного господарства, наявність спільного бюджету тощо.

Отже, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги в цій частині не доведені, а відтак не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про встановлення факту родинний відносин між позивачкою та померлим подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦПК України суд встановлює факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, зокрема судом може бути встановлено факт родинних відносин.

Родичі - особи, пов'язані між собою кровним спорідненням. Родичі походять один від одного або від загального предка. Родичами є прадід (прабабка), дід (бабка), батько (мати), син (дочка), внук (внучка), правнук (правнучка), брати та сестри, дядьки (тітки), племінники (племінниці) і т. п. Споріднення виступає основним елементом у сімейних відносинах.

Родинні відносини (спорідненість) - зв'язок між людьми, заснований на походженні однієї особи від іншого (пряма спорідненість) або різних осіб від спільного предка.

Подружжя - це особи, які перебувають в особливих сімейно-шлюбних відносинах, що відображає договірну сутність подружніх відносин на відміну від родинних відносин.

Як зазначала позивачка при наданні пояснень, померла ОСОБА_3 була її «названою» тіткою, кровного споріднення між ними немає, з померлим ОСОБА_4 також відсутнє кровне споріднення.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Родинні відносини можуть підтверджуватися будь-якими документами, які містять необхідні відомості. До заяви про встановлення факту родинних відносин, у якій зазначається мета, для якої заявник просить встановити цей факт, повинні додаватися докази, які підтверджують наявність даного юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів РАЦСу про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; покази свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого з заявником (сусіди, куми, друзі, інші родичі і т.д.).

Під час розгляду справи позивачем не надано документів, які в силу ст.57 ЦПК України можуть бути доказами, на підтвердження факту родинних відносин з померлим подружжям.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України)

На підтвердження факту родинних стосунків, за клопотанням сторони позивача, судом допитані свідки ОСОБА_13, ОСОБА_11, ОСОБА_12

При цьому, жодним з допитаних свідків не повідомлені та не зазначені будь-які обєктивні дані, які свідчили б про наявність кровного споріднення позивачки з померлими ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді, покази свідків суд оцінює критично, оскільки вони не дають суду зробити висновок, що позивач була племінницею померлого подружжя. Отже, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги в цій частині не доведені, а відтак не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про усунення відповідача від права на спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, яка визначає черговість спадкування за законом передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Серед спадкоємців першої черги за законом на день смерті спадкодавця є його син відповідач ОСОБА_2.

Правовою підставою звернення до суду з такими вимогами позивачем визначені положення ч. 5 ст. 1224 ЦК, відповідно до якої особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону та вимог позивача суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилалась на те, що у звязку із станом здоровя (перенесення інсульту) та похилим віком спадкодавець ОСОБА_2 потребував стороннього догляду, оскільки перебував у безпорадному стані, а його дружина ОСОБА_3 за життя хворіла на цукровий діабет та онкозахворювання, тому також потребувала стороннього догляду, однак відповідач свідомо ухилився від своїх обовязків щодо догляду за батьками.

Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" поняття "безпорадний стан" тлумачиться як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

З пояснень свідка ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_2 був при ясній свідомості, напередодні смерті був слабким, однак весь час пересувалася самостійно, обслуговував себе, а допомогу та догляд йому надавала лише позивачка ОСОБА_1

Аналогічні покази щодо стану здоровя ОСОБА_2 надані свідком ОСОБА_13

Докази про те, що перенесений інсульт у подальшому призвів до безпорадного стану ОСОБА_2, також відсутні.

Що ж стосується другої необхідної умови для усунення особи від права на спадкування - ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває у безпорадному стані, ця складова у даному випадку також відсутня. У матеріалах справи немає доказів, які б свідчили, що відповідач, маючи реальну можливість допомогти батькам, умисно ухилявся від виконання цього обовязку.

Обставин, які б свідчили про безпорадний стан ОСОБА_2, а потреба у допомозі саме відповідача, так і умисне ухилення останнього у наданні спадкодавцеві допомоги, свідки не наводили.

Як на доказ ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю позивач посилалась на факт тривалого невідвідування ним хворих батьків. Проте, як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Також, позивач посилається на понесення нею матеріальних затрат, повязаних з утриманням спадкодавця, які були здійсненні для підтримання рівня його нормальної життєдіяльності. Разом з тим, факт надання матеріальної допомоги особі, яка її потребує, підлягає доказуванню шляхом надання відповідних письмових доказів про передачу (отримання) коштів, понесення інших витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом хворого, тому їх доведення не може ґрунтуватись на поясненнях сторони цивільного процесу, та показах свідків, в той же час в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуально кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно абз.4 ч.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує повязані зі спадкуванням прав та обов'язків, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених ч.2 ст.1259 ЦК України.

Враховуючи вищезазначені обставини справи, зокрема, той факт, що в судовому засіданні не доведений факт знаходження спадкодавця у безпорадному стані, у зв'язку з чим потребував допомоги відповідача, а останній мав можливість її надавати, але умисно допускав дії чи бездіяльність, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу батькові, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог про відшкодування витрат, понесених на поховання спадкодавця,суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_4, тому відповідно до положень ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом.

Згідно положень ч.1 ст.1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Згідно наданого товарного чеку від 13.11.2013 року ОСОБА_1 понесла витрати на придбання необхідних речей для ритуалу поховання на загальну суму 593 грн. (а.с.151 т.1).

Згідно наданої на запит суду копії спадкової справи № 299/2013, ОСОБА_2 звернувся до Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області з наміром подати заяву про прийняття спадщини після смерті 13.11.2013 року ОСОБА_4

Згідно відповіді від 04.04.2015 року №232/02-14, державний нотаріус повідомив ОСОБА_2 про пропуск ним шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Відомості про визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини матеріали спадкової справи №299/2013 не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом встановленого строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Таким чином, відповідно положень ст. 1272 ЦК України, відповідач вважається таким, що спадщину не прийняв.

Слід вказати на те, що ст. 1222 ЦК України не встановлює таку умову набуття статусу спадкоємця як прийняття спадщини.

При цьому, з позицій конкретизації, що є необхідним у спірних правовідносинах, суд вважає доречним відокремити поняття "потенційний спадкоємець", під яким можна розуміти особу, право якої на спадкування визначено законом або заповітом, але яка ще не довела свого права на отримання спадщини і не виявила свого бажання на її отримання. А спадкоємцем (фактичним) слід вважати ту особу, яка має доведене у встановленому порядку право на отримання спадщини і виявила передбаченим законом способом бажання отримати спадщину (вступила в управління або володіння спадковим майном чи подала заяву про бажання прийняти спадщину).

З огляду на наведене, суд вважає, що положення ч.1 ст.1232 ЦК України покладають обовязок відшкодувати розумні витрати на поховання спадкодавця не на будь-якого спадкоємця, а на того, хто фактично спадщину прийняв, тобто на особу, яка може набути або набула статусу власника спадкового майна, оскільки в іншому випадку всі спадкоємці, незалежно від черги, факту прийняття спадщини та можливості набути право власності на спадкове майно, повинні були б нести такі витрати.

Крім того, відповідно до вимог Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України 28.08.2013 року за N 417, розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених Законом, зареєстрованим у встановленому порядку РРО або заповнений вручну.

Міністерство доходів та зборів України, посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», звертає увагу, що товарний чек повинен обов'язково містити напис «Товарний чек» та за змістом відповідати вимогам підпункту 3.2 Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» № 614 від 02.03.2010 р. (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) Отже, товарний чек повинен містити таку інформацію:

- назва та адреса господарської одиниці (найменування ФОП);

- для суб'єктів господарської діяльності, що не є платниками ПДВ, ідентифікаційний номер за ДРФО, перед яким друкуються великі літери «ІД» (реєстраційний номер облікової картки платника податків);

- найменування товару (послуги);

- форма оплати (готівкою, карткою, у кредит, чеками тощо) та сума коштів за визначеною формою оплати;

- загальна вартість придбаних товарів (отриманих послуг) у межах чека, перед якою друкується слово «СУМА» або «РАЗОМ»;

- порядковий номер чека, дата (день, місяць, рік) проведення розрахункової операції;

- напис «Товарний чек»;

- кількість та вартість придбаного товару (отриманої послуги).

Наданий позивачем товарний чек не відповідає встановленим вимогам, адже не містить форми оплати коштів за надану послугу та не містить реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Таким чином, наявний у справі товарний чек не є у розумінні законодавства належними доказами здійснення розрахункових операцій з оплати товарів на поховання.

За таких обставин, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення витрат на поховання спадкодавця задоволенню не підлягають.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не доведені, а відтак не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212 215 ЦПК України, нормами Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування, стягнення витрат понесених на поховання спадкодавця відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова