Справа № 136/1015/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"10" лютого 2017 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого - судді Кривенка Д.Т.

за участі секретаря Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області із вищевказаним позовом за правилами законодавства України до відповідача, постійним місцем проживання якого визначено Російська Федерація, обґрунтовуючи підставність позову таким.

Від спільного проживання із відповідачем у незареєстрованому шлюбі вони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживає з нею, ОСОБА_1, та перебуває на її повному утриманні.

В позові позивач зазначає, що із відповідачем вони не проживають, а тому добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини він не надає, хоча є фінансово спроможним, оскільки за час їх спільного проживання мав пристойний дохід. Дитина росте, потребує додаткових матеріальних витрат, а вона самотужки не може забезпечити їй нормального життєвого існування та розвитку, тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову, тобто з 23.06.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В судове засідання позивач не з'явилась, в заяві, яку адресувала суду позовні вимоги підтримала, просить суд її задовольнити, а розгляд справи проводити у її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився.

У відповідності до приписів ч.7 ст.76 ЦПК України та Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка була ратифікована Україною 10.11.1994 року, 29.06.2016 року, Липовецький районний суд Вінницької області звернулися з відповідним проханням (судовим дорученням) до Міністерства юстиції України з метою його передачі до компетентного органу Російської Федерації про надання правової допомоги, а саме для вчинення окремих процесуальних дій та вручення документів відповідачеві у справі - ОСОБА_2.

Згідно відповіді отриманої на судове доручення було встановлено, що відповідач за викликом до Хасавюртського районного суду Республіки Дагестан за викликом не з'явився, оскільки виїхав на заробітки до м. Санкт - Петербург РФ, адреса його місцезнаходження невідома. Відповідно до довідки «Сільради Костецький», ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає: АДРЕСА_1, відповідно до записів погосподарських книг НОМЕР_4, особовий рахунок НОМЕР_3.

Відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах", укладеної 15.11.1965 у м. Гаага, Україна приєдналася до Конвенції із застереженнями.

Зокрема, застереженням до ст. 15 Конвенції визначено: "...якщо виконано всі умови зазначені у частині другій статті 15 Конвенції, суддя незалежно від положень першої статті 15 Конвенції може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів".

Згідно з ч. 2 ст. 15 Конвенції, кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови:

a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією,

b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців,

c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Ураховуючи те, що було дотримано всіх трьох вимог процедури повідомлення сторони у справі, що знаходиться за кордоном, а також дотримано прав позивача, суд дійшов висновку про можливість ухвалення рішення в даному судовому засіданні, за відсутності сторін, на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами в їх сукупності, яким дав належну оцінку, прийшов висновку про таке.

Як убачається із свідоцтва про народження серія НОМЕР_1, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сторони у справі.

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серія НОМЕР_2, було засвідчено, що », ОСОБА_2 дійсно є батьком ОСОБА_3.

Як слідує із довідки №4623 виданої Липовецькою міською радою Липовецького району Вінницької області від 23.09.2015 року, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає біля матері. ОСОБА_1

Відповідно до положень ст.76 Закону України від 23.06.2005, № 2709-IV "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Згідно приписів ст.66 наведеного Закону, права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Зважаючи на те, що дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає біля матері в АДРЕСА_2, Україна, суд вважає, що виправданими будуть до застосування норми держави України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

У випадках, передбачених ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що відповідач, є особою працездатного віку (ІНФОРМАЦІЯ_3), має можливість заробляти на життя тимчасовими заробітками, оскільки це доведено відомостями, що були отримані судом на судове доручення, отож має нерегулярний, мінливий дохід. Доказів незадовільного стану здоров'я чи інших аліментних зобов'язань, відповідач до суду не надав, хоча мав таку можливість, враховуючи розумні строки призначення судом справи до судового розгляду із резервуванням дат судового засідання.

Правилами ст.141 СК України, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Поряд з правилами СК України норми про особисті немайнові права і рівність обов'язків батьків щодо дітей передбачені Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Законом України від 26 квітня 2001 року "Про охорону дитинства".

Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 р. N 1801-VIII, визначено прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років, який становить 1355 гривень з 01.01.2017 по 30.04.2017 р.р.

Зважаючи на викладене, та виходячи із якнайкращого щодо забезпечення належних умов життя та розвитку неповнолітньої дитини, суд, з урахуванням того, що сторони несуть такий обов'язок в рівних частинах, дійшов до переконання, що відповідач спроможний виплачувати аліменти на утримання свого сина у твердій грошовій сумі у розмірі 677, 50 гривень, тобто половину від прожиткового мінімуму визначеного законодавцем на дитину відповідного віку, оскільки матір дитини також має нести такий обов'язок по утриманню дитини, доказів неможливості позивачем нести такий обов'язок матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються від дня пред'явлення позову.

Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує, що згідно Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору за п. 3 ч.1 ст.5 цього Закону, а тому відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд присуджує із відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а решту компенсує за рахунок держави.

На підставі ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст.ст.181, 182, 184, 191 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, Законом України від 26 квітня 2001 року "Про охорону дитинства", ст.66, 67, 76 Закону України від 23.06.2005, № 2709-IV "Про міжнародне приватне право", ст.ст. 10, 60, 79, 88, 208, 209, 212-215, 367 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину в твердій грошовій сумі - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 677, 50 (шістосот сімдесят сім грн. 50 коп.) гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову, тобто з 23.06.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 288 (двісті вісімдесят вісім) гривень, решту 352 (триста п'ятдесят дві) гривні компенсувати за рахунок держави.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко