АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2263/17 Головуючий І інстанції: Сугачова О.О.
Категорія: договірні Доповідач: Сащенко І.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Сащенко І.С.

суддів Овсяннікової А.І., Довгаль А.П.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу .

В обґрунтування вимог посилався на те, що 25.02.2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики. Відповідач отримав від нього у борг грошові кошти в сумі 26500 доларів США. Сторонами встановлений строк повернення боргу до 15.04.2015 року. ОСОБА_1 24.07.2015 року та 18.10.2015 року повернув по 500 доларів США, а 15.05.2016 року - 1000 доларів США, тобто сума боргу залишилась в розмірі 24500 доларів США, що на час складання позову еквівалентно 614460грн. Разом з цим, до сьогоднішнього часу вказану суму боргу не повернуто, чим відповідач порушив взяті на себе зобовязання.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 767460,54 грн. та три відсотки річних у розмірі 24797,25 грн.

Позивач, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача позов визнав частково.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 767460,54 грн. та три відсотки річних в сумі 24797,25 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у розмірі стосовно суми основного боргу у розмірі 589960 грн., інфляційного збільшення у розмірі 150523,12 грн., трьох процентів річних у розмірі 23765,69 грн. та стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 24500 грн., інфляційне збільшення у розмірі 2477,42 грн., три відсотки річних у розмірі 1031,56 грн. При цьому посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку, про отримання відповідачем грошових коштів у доларах США, оскільки про це не вказано у розписці, а символ «$» використовується для позначення різних валют світу. Крім того, судом не прийнято до уваги, що санкції, передбачені ст. 625 ЦК України нараховуються лише на прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривні. До того ж судом не враховано часткове погашення боргу.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить скаргу підлягаючою частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав свої зобовязання за договором позики, укладеним 25.02.2015 року між сторонами.

Проте повністю погодитись з такими висновками судова колегія не може.

Встановлено, що 25.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою.

За умовами вказаного договору відповідач отримав у борг 26500 доларів США та взяв на себе зобовязання повернути вказану суму грошових коштів до 15.04.2015 року.

Проте, взяті на себе зобовязання ОСОБА_1 не виконав.

Згідно відомостей, які містяться у борговому документі, відповідачем з пропуском строку, встановленого договором, загалом було повернуто 2000 доларів США: 24.07.2015 року та 18.10.2015 року - по 500 доларів США та 15.05.2016 року - 1000 доларів США (а.с.44)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, суд правильно визначив правовідносини, що склалися між сторонами та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність повернення позикодавцеві грошових коштів за вказаним договором.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не довів того, що договір позики було укладено у письмовій формі, спростовується матеріалами справи.

Зокрема, на аркуші справи 44 міститься копія боргової розписки, завірена підписом судді.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, в апеляційній скарзі сам відповідач визнає факт отримання ним грошових коштів від ОСОБА_2, проте зазначає, що отримував позику у гривні, а не у доларах США.

Вказані доводи є безпідставними та судовою колегією не приймаються.

Дійсно, символ «$», який міститься у розписці, може використовуватися не лише для позначення долара США, а й валют інших країн, які мають назву долар. В той же час слід відзначити, що позначення «$», як позначення валюти, відмінної від валюти долару США, завжди супроводжується додатковими символами для позначення приналежності валюти до тієї чи іншої країни, як наприклад «AU$ - долар Австралії, «C$» - долар Канади, та ін.

Крім того, постановою НБУ від 01.03.2004 року було закріплено графічний знак гривні, який має форму прописної літери "г" (зворотне латинське s), перекресленої посередині двома паралельними горизонтальними лініями. Також для позначення національної валюти можуть використовуватися такі позначення, як "гривня", "грн.", а також міжнародне UAH.

З огляду на викладене, а також того, що в переважній більшості у договірних відносинах використовується саме долар США, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що предметом договору у даній справі є долар США, і саме в такій валюті надавалася позика.

Вказані обставини відповідачем не спростовано.

За змістом ст. 526, ч.1 ст.530 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином та у визначеному ним строком.

Станом на 15.04.2015 року зобовязання за договором позики відповідачем у повному обсязі не виконано.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12).

Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Вказана позиція викладена в рішенні Верховного Суду України від 28.03.2012 року у справі 6-36736вов10.

Отже, норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, тому суд першої інстанції помилково застосував до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні.

Відтак стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає сума заборгованості, еквівалентна 24500 доларів США (26500- 500-500-1000), що за курсом НБУ на час предявлення позову (25,08) складає 614460 грн., а також три відсотки річних в сумі 24797,25 грн. (614460х3%/365х491, де 614460 грн. сума боргу, 365 кількість днів у році, 491 день - кількість днів прострочення).

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити у відповідності до ст.309 ЦПК України.

Питання про розподіл судових витрат судова колегія вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.1,3,4; 313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 25.02.2015 року у розмірі 614460 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в сумі 24797,25 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 5559,40 грн.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1515,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді