Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Гришка О.Я.

при секретарі Федорині А.А.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал», третя особа: директор ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» ОСОБА_4, про зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 23 вересня 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» про зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку.

У позовній заяві зазначено, що позивач працювала у КП «Оржиця-водоканал» з 04.05.2005 року на посаді головного бухгалтера. Як вказує позивач, внаслідок систематичного порушення власником законодавства про працю, зокрема, ненадання щорічної оплачуваної відпустки, затримку виплати заробітної плати, 23.06.2016 року вона подала заяву про звільнення за згодою сторін з 23 червня 2016 року. Заяву було зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції 23.06.2016 року за №37. 06.07.2016 року позивач передала за актом приймання-передачі справи та бухгалтерську документацію керівнику підприємства.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що знаказом про звільнення її не ознайомлювали, трудову книжку підприємство не вручило, розрахунок не здійснило. Після свого офіційного звернення щодо отримання трудової книжки, 25 серпня 2016 року вона поштою отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення, з якого дізналася, що вона була звільнена 08.07.2016 року на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри. При цьому в наказі про звільнення відповідач посилається на матеріали службової перевірки та аудиторський звіт про результати перевірки дотримання бухгалтерського та податкового законодавства, складений 04.07.2016 року. З наказом про звільнення позивач категорично не згодна, вважає його незаконним та необґрунтованим з наступних підстав.

Як вказує позивач, в її посадові обов'язки не входило безпосереднє обслуговування товарно-матеріальних цінностей, а з наказу про звільнення вбачається, що підставою звільнення стали наступні обставини: відсутній журнал реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів, виправлення в касових ордерах, несвоєчасне оприбуткування готівкових коштів, нарахування та донарахування заробітної плати працівникам підприємства без наказу начальника. Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. В посадові обов'язки головного бухгалтера не входило безпосереднє обслуговування грошових і товарно-матеріальних цінностей.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що посилання відповідача в наказі про звільнення на п.12 посадової інструкції, відповідно до якого позивач мала забезпечити збереження, раціональне та ефективне використання матеріальних, трудових та фінансових ресурсів, безпідставне, оскільки ці обов'язки є загальними обов'язками головного бухгалтера з ведення бухгалтерського обліку на підприємстві та не означають наявності в неї обов'язку безпосередньо обслуговувати грошові та матеріальні цінності. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Державного комітету ОСОБА_5 Міністрів СРСР по праці і соціальним питанням та Секретаріату Всесоюзної центральної ОСОБА_5 професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 затверджений Перелік посад і робіт, які виконуються робітниками, з якими можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність. До вказаного переліку (додаток №1) входять посади: старший контролер-касир, контролер-касир, старший касир, касир, а також інші працівники, які виконують обов'язки касирів. Відповідно до П.8 наказу міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004р. №336 «Про затвердження випуску 1 Професій працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», здійснення операцій, пов'язаних з прийманням та видаванням готівкових грошових коштів через касу підприємства, ведення записів у касовій книзі підприємства, видача квитанцій особам, які здали готівку в касу, тощо входить до посадових обов'язків касира. У штатному розкладі підприємства посада касира була наявна. Як вказує позивач, на неї обов'язки касира у встановленому законом порядку не покладалися. Договір про повну матеріальну відповідальність із нею не укладався. Також її не ознайомлювали з Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні. Крім того, перевіркою не виявлено будь-яких збитків або нестачі товарно-матеріальних цінностей, отже звільнення з підстав, встановлених ст. 41 п.2 КЗпП України є безпідставним.

Як зазначає позивач, висновки про порушення порядку ведення бухгалтерського обліку зроблені на підставі аудиторського звіту, висновки якого носять рекомендаційний, консультаційний характер, і не є обов'язковими до виконання. На відміну від аудиторського висновку, такий документ як «аудиторський звіт» не передбачений Законом України «Про аудиторську діяльність». Перевірка державними контролюючими органами з підстав, вказаних в аудиторському звіті, не проводилася. Посилання у наказі на нібито допущене нею порушення - «нарахування та донарахування заробітної плати працівникам підприємства без наказу начальника» є безпідставним, оскільки усі платіжні документи з виплати заробітної плати підписувалися особисто начальником підприємства. Позивач також зазначила, що нарахування та виплата заробітної плати не відноситься до безпосереднього обслуговування товарно-матеріальних цінностей.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що при звільненні були допущені істотні порушення закону щодо процедури звільнення: їй не запропонували надати пояснення з приводу нібито виявлених порушень, не отримано згоди профспілкового органу на її звільнення та не задоволено її заяву про звільнення за згодою сторін від 23.06.2016 року.

Позивач також вважає, що з відповідача потрібно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) з 09.07.2016 року по 01.12.2016 року (день початку розгляд у справи по суті) в сумі 23809,74 грн. Також, на думку позивача з відповідача потрібно стягнути компенсацію за невикористані щорічні відпустки за періоди роботи: з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, з 01.01.2016 року по 08.07.2016 року (разом 3 роки 6 місяців), в розмірі 4587 грн. 38 коп.

Позивач вказує, що внаслідок її незаконного звільнення було грубо порушено її право на працю, гарантоване Конституцією України, а також інші трудові, соціальні та економічні права (право на оплату праці, право на відновлення працездатності, право на оздоровлення). Її незаконне звільнення призвело до значного обмеження її соціально-економічних та трудових прав і свобод, оскільки було грубо порушено одне з головних прав особи право на працю та своєчасний розрахунок за неї. Як наслідок, через несвоєчасний розрахунок при звільненні та затримку із таким розрахунком на тривалий час (понад два місяці), за твердженням позивачки, вона опинилась у важкому матеріальному стані, була позбавлена можливостей реалізації своїх звичок і бажань, а також змушена була відмовитися від звичного способу життя й докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Позивач зазначає, що її незаконне звільнення спричинило їй душевні та психічні страждання, оскільки викликало в неї негативні душевні та психічні переживання, негативні відчуття приниження, відчаю, неспокою, усвідомлення незахищеності від свавілля та вседозволеності відповідача та, як наслідок, призвело до нервово-психологічного стресу. Позивачка зазначає, що душевний біль та страждання, спричинені їй незаконним звільненням з роботи, негативно впливають на стан її здоров'я. Внаслідок незаконного звільнення вона не тільки перебуває в стані стресу та емоційно-нервового напруження, але й позбавлена можливостей реалізації своїх звичок та бажань, звичного достойного способу професійної самореалізації, відпочинку та оздоровлення, знизився рівень її матеріального забезпечення та рівень життя родини. Незаконне звільнення негативно вплинуло на трудові та соціально-економічні права позивачки, можливості професійної самореалізації, матеріальне становище, стосунки з колегами. Вищевказані обставини призвели до втрати нею нормальних життєвих зв'язків, вимагають від неї додаткових зусиль, витрат та часу для організації свого життя, вирішення виниклих проблем, залучення значних матеріальних, фізичних та душевних ресурсів на подолання і компенсацію наслідків незаконних дій відповідача. Для відновлення своїх прав позивачка змушена була звертатися до юриста (для отримання правової допомоги), а потім - до суду.

Позивач вважає, що внаслідок незаконного звільнення вона зазнала моральних страждань та їй була спричинена моральна шкода. Зважаючи на всі обставини, які склалися навколо її незаконного звільнення, незаконність, безпідставність та надуманість цього звільнення, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення її прав, розмір моральної шкоди, що підлягає до стягнення з відповідача позивач оцінює у 10 000 гривень.

Таким чином, посилаючись на вищевикладені обставини позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить (з урахуванням доповнень та заяви про збільшення позовних вимог) визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним наказу про звільнення та зміну формулювання звільнення та поновити вказаний строк; визнати незаконним наказ, виданий КП «Оржиця-водоканал» №24 від 08.07.2016 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри» та змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 з КП «Оржиця-водоканал» на «Звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період 09.07.2016 року (наступного дня після звільнення) по 01.12.2016 року у сумі 23809,74 грн.; стягнути з відповідача на її користь: компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 4587,38 грн., судові витрати на сплату судового збору та витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката в сумі 2378,00 грн., моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 10000,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, в своїх поясненнях посилалися на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача комунального підприємства «Оржиця-водоканал» ОСОБА_6 позов не визнав повністю, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у звязку з пропуском неї при зверненні до суду місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України (про що подав письмову заяву), крім того пояснив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення і з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Представник відповідача вказав, що звільнення позивача відбувалося у відповідності до вимог чинного законодавства, порушень трудового законодавства при цьому не було. ОСОБА_1 безпосередньо виконувала обовязки касира на підприємстві (про покладення обовязків касира було видано наказ, крім того, була усна домовленість керівника підприємства з ОСОБА_1, що вона буде виконувати обовязки касира). Проведеним аудитом були встановлені численні порушення правил операцій з готівкою та правил обліку готівкових коштів на підприємстві, які стали підставою втрати довіри з боку керівництва підприємства до ОСОБА_1 як до особи, яка безпосередньо обслуговує готівкові кошти. Після цього керівник підприємства, після отримання відповідного дозволу профспілкової організації, видав наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера за п. 2 ст. 41 КЗпП України. В день звільнення 08.07.2016 року позивач не працювала, тому їй було направлено лист з проханням отримати трудову книжку, копію наказу про звільнення та розрахунок, який остання отримала, але не зявилася на підприємство. Через деякий час позивачу було направлено наступний лист з таким же змістом. Після цього від позивача надійшов лист з проханням вислати їй трудову книжку поштою та з вимогою провести розрахунок. Зважаючи на це підприємство вислало позивачу цінним листом трудову книжку з вкладишем, копію наказу про звільнення, провело з позивачем остаточний розрахунок. Представник відповідача вважає, що в діях відповідача відсутні порушення законодавства, тому у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити.

В судове засіданні третя особа ОСОБА_4, будучи повідомленим про дату і місце проведення судового засідання належним чином, не зявився.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків.

Згідно записів трудової книжки, ОСОБА_1 02.01.2002 року була прийнята на роботу в ДП «Оржиця-водоканал» на посаду головного бухгалтера на неповний робочий день. 04.05.2005 року вона була звільнена з роботи у звязку з переведенням за її згодою за п. 5 ст. 36 КЗпП України (т. 1 а.с. 20).

04.05.2005 року позивач була прийнята на роботу в КП «Оржиця-водоканал» на посаду головного бухгалтера.

Позивач під розпис була ознайомлена з посадовою інструкцією головного бухгалтера підприємства КП «Оржиця-водоканал».

Директором ТОВ «Тиграком» ОСОБА_9 було складено аудиторський висновок про результати перевірки дотримання бухгалтерського та податкового законодавства на ОСОБА_3 підприємстві «Оржиця-водоканал», копію якого позивач отримала 06.07.2016 року (т. 1 а.с. 121-130). В результаті перевірки було виявлено ряд недоліків ведення на підприємстві бухгалтерської документації. У розділі «Висновки та пропозиції» зазначено наступне: «враховуючи зауваження, викладені в цьому звіті, Підприємству для запобігання можливих фінансових втрат при застосуванні податковими органами штрафних санкцій при перевірці, необхідно виправити вказані недоліки в оформленні первинних бухгалтерських документів або відкоригувати вказані недоліки в поточній звітності. Вцілому вважаємо стан бухгалтерського та податкового обліку на підприємстві незадовільним».

Як вбачається з акту приймання передачі справ (бухгалтерських документів) від 06.07.2016 року, начальник КП «Оржиця-водоканал» ОСОБА_4 та головний бухгалтер, що звільняється, ОСОБА_1 провели приймання-передачу бухгалтерської документації, яка перебувала у розпорядженні позивача у звязку з виконанням своїх посадових обовязків.

У трудовій книжці позивача міститься запис за № 12 від 08.072016 року про звільнення позивача з посади головного бухгалтера підприємства згідно ч. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку із втратою довіря (наказ № 24 від 08.07.2016 року) (т. 1 а.с. 21).

У наказі директора КП «Оржиця-водоканал» № 24 від 08.07.2016 року, зокрема, вказано, що головний бухгалтер ОСОБА_1 вчинила умисне протиправні дії зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями, які дають власнику підстави для втрати до неї довіря. Крім того, в наказі вказується, що внаслідок недбалого ставлення до виконання посадових обовязків, а саме: відсутній журнал реєстрації прибуткових та видаткових касових ордерів, виправлення в касових ордерах, несвоєчасне оприбуткування готівкових коштів, нарахування та донарахування заробітної плати працівникам підприємства без наказу начальника та з вини головного бухгалтера ОСОБА_1 на підприємстві було виявлено порушення ведення бухгалтерського обліку, дотримання фінансової дисципліни, що підтверджується службовою перевіркою та аудиторським звітом про результати перевірки дотримання бухгалтерського та податкового законодавства, складеним 04.07.2016 року.

07.07.2016 року та 08.07.2016 року ОСОБА_1 не виходила на роботу в КП «Оржиця-водоканал», цей факт не заперечувався особами, що брали участь у розгляді справи.

08.07.2016 року відповідач направив позивачу лист з проханням прибути на підприємство для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання його копії, одержання розрахунку та трудової книжки (т. 1 а.с. 115). 13.07.2016 року цей лист було вручено позивачці, що не заперечувала і сама позивачка (т. 1 а.с. 113).

28.07.2016 року відповідач направив позивачу повторний лист з подібним змістом (т. 1 а.с. 112), у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення зазначено, що цей лист було вручено 29.07.2016 року (т. 1 а.с. 113). В судовому засіданні позивачка пояснила, що отримала цей лист її сусідка, в чому і розписалася в рекомендованому повідомленні. Про надходження листа сусідка повідомила позивачку, але сам конверт не відкривала і зі змістом листа не ознайомлювалась. Після того як позивачка повернулася через декілька днів додому, сусідка віддала їй вказаний лист.

Позивачка направила відповідачу лист з проханням вислати їй поштою трудову книжку і здійснити з нею розрахунок. Про це вказала позивачка, і факт отримання такого листа не заперечувала сторона відповідача.

19.08.2016 року відповідачем цінним листом було направлено позивачу трудову книжку з вкладишем та копію наказу про звільнення (т. 1 а.с. 116). Цей лист позивач отримала 26.08.2016 року (т. 1 а.с. 118).

Остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 12.10.2016 року, шляхом перерахування на рахунок позивача заборгованості з компенсації за невикористані відпустки в сумі 7748 грн. 99 коп. (а.с. 97-99, 108, 109). Факт виплати відповідачем таких коштів не заперечувався і позивачем.

Суд приходить до висновку про безпідставність посилання відповідача про пропуск позивачем строку для звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З опису цінного листа (т. 1 а.с. 22), інформації про відстеження пересилання поштових відправлень (т. 1 а.с. 26), поштового повідомлення про вручення відправлення (т. 1 а.с. 118), вбачається, що лист з трудовою книжкою і копією наказу про звільнення позивачем було отримано 26.08.2016 року. Позивач звернувся до суду 23.09.2016 року (т. 1 а.с. 3). Зважаючи на те, що законодавець відводить позивачеві місячний строк для звернення до суду з позовом, повязаним з його звільненням, і законодавцем не визначено жодних інших норм, повязаних зі строком звернення позивача до суду з такими позовними вимогами, суд приходить до висновку, що позивачем не порушений строк звернення до суду з позовними вимогами, що стосуються його звільнення з підприємства. Щодо позовних вимог, повязаних зі стягненням розрахунку при звільненні, та зі стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку, то частиною 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином позивачем не порушено строку звернення до суду.

Звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та наведених норм матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку, що позивач за своєю посадою не може вважатись особою, яка безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, та не входить до кола осіб, яких може бути звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, і відповідач не довів належними доказами неправомірних дій позивача, які б призвели до втрати до нього довір'я.

З урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 24 березня 2014 року у справі № 6-104цс14, для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Висновків по суті про те, що до основного кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, відносяться особи, які одержують їх під звіт; особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до вказаного кола працівників і такі особи не можуть бути суб'єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов і суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг у справах №№ 6-5499св10, 6-4403св12, 6-25870св12, 6-38248св12.

Верховний Суд України зазначив, що у справі, яка переглядається, суди апеляційної та касаційної інстанцій, не давши належної оцінки посадовій інструкції, не встановивши, чи становить виконання операцій, що пов'язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача, помилково виходили з того, що позивач є фактично матеріально-відповідальною особою.

Суду не було надано доказів того, що виконання операцій, що пов'язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей, становило основний зміст трудових обов'язків позивача.

У постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16 Верховний Суд України зазначив, що правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вказана норма матеріального права не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Відповідач не спростував доводів позивача про те, що посадова інструкція головного бухгалтера КП «Оржиця-водоканал» не містить посадових обовязків, які б свідчили, що головний бухгалтер безпосередньо обслуговує готівкові кошти, що головний бухгалтер підприємства виконує обовязки касира. Суду не надано докази того, що з наказом про покладення на ОСОБА_1 обовязків касира її ознайомили належним чином, не надано доказів, що з позивачем було укладено договір про матеріальну відповідальність, що за суміщення посад (виконання позивачем обовязків касира) позивачу виплачувались відповідні кошти. Зміст посадової інструкції головного бухгалтера КП «Оржиця-водоканал» свідчить про наділення позивача управлінськими функціями, а тому виконання ним обов'язків відповідно до наданих йому повноважень не дає правових підстав для звільнення його за дії як особи, яка безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності.

Доводи відповідача про те, що аудиторським звітом зафіксовані численні порушення порядку ведення бухгалтерського обліку та звітності на підприємстві, не спростовують твердження позивача про відсутність підстав для її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, оскільки зазначена обставина не підтверджує наявність у позивача статусу працівника, який може бути звільнений за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.За відсутності правових підстав для звільнення позивача за п. 2 ч. 1 ст. 41КЗпП України, вказані обставини могли б бути підставою для звільнення позивача з інших правових підстав.

Є безпідставними посилання відповідача на те, що позивач є матеріально-відповідальною особою з огляду на те, що він підписував та візував документи, повязані з рухом коштів на підприємстві, оскільки вказані обставини не свідчать про те, що він в зв'язку з зазначеним відповідно до положень КЗпП України набув статусу працівника, який безпосередньо обслуговує грошові і товарні цінності та може бути звільнений в зв'язку з втратою довір'я. В зазначеному випадку позивач діяв як найманий працівник з управлінськими функціями, наділений відповідними повноваженнями.

На переконання суду, відповідачем не доведене і повне дотримання вимог законодавства при процедурі звільнення позивача. У відповідності до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У відповідності до ч. 9 ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. В процесі розгляду справи було встановлено, що на підприємстві діє первинна профспілкова організація, членом якої була позивач. Відомостей про отримання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації щодо звільнення позивача з посади суду надано не було. Тому судом було зупинене провадження у справі та направлено до виборного органу (профспілкового представника) Первинної профспілкової організації КП «Оржиця-водоканал» Професійної спілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України запит щодо згоди на звільнення ОСОБА_10 з підприємства КП «Оржиця-водоканал» за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Суду, за підписом членів профкому ОСОБА_11 та ОСОБА_12, було надіслано листа, в якому повідомлялося, що на момент направлення листа голова профкому ОСОБА_7 звільнився з підприємства. До листа була додана копія документу з назвою протокол, номер протоколу відсутній, дата вказана 07.07.2016 року, у документі зазначена назва підприємства КП «Оржиця-водоканал». Представник відповідача посилається на даний протокол як на доказ того, що звільнення позивача відбулося після надання згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Однак суд не приймає в якості належного доказу даний документ. Аркуші даного документу не прошиті, не пронумеровані, не завірені належним чином (зокрема, відсутні дата складання засвідчувального напису, точна назва документу, копія якого засвідчується, кількість аркушів документу, копія якого засвідчується). Це не дає суду можливості зробити однозначний висновок про те, що надані аркуші є копіями одного документу. Сам документ містить суперечливі дані: на першому аркуші вказано, що присутні 4 члени комісії, нижче зазначено, що присутніми на засіданні є 17 осіб профспілкового комітету, в той час на другому аркуші зазначається, що в голосуванні за надання згоди на звільнення ОСОБА_1 брали участь всього 4 особи. При цьому суд приймає до уваги пояснення колишнього голови профкому підприємства ОСОБА_7, який зазначив, що точно памятає, що за період його роботи на підприємстві (до січня 2017 року) профком не розглядав питання надання згоди на звільнення ОСОБА_1 Документацію профспілкової організації підприємства він в день свого звільнення не передав згідно акту приймання передачі, а залишив на столі в приміщенні слюсарної майстерні, оскільки і представники адміністрації підприємства, і члени профкому відмовились офіційно отримувати цю документацію, подальша доля та місце її зберігання йому невідомі.

Суду не було надано належних доказів того, що профспілковою організацією було надано згоду на звільнення позивача з підприємства за ч. 2 ст. 41 КЗпП України, і відповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам закону відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності підстав звільнення позивача та належних та допустимих доказів отримання відповідачем згоди профспілкової організації на звільнення позивача з посади головного бухгалтера підприємства за п. 2 ст.41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Позивачем суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що нею відповідачу було подано заяву від 23.06.2016 року про звільнення її з роботи за згодою сторін, і що ця заява була зареєстрована відповідним чином у журналі реєстрації вхідної кореспонденції підприємства. Судом стороні позивача розяснявся зміст ст. 10, 60, 137 ЦПК України, однак жодних клопотань з цього приводу до суду не надійшло.

Враховуючи пояснення сторін, докази у справі, суд приходить до висновку, що на момент припинення трудових відносин між сторонами, позивач не мав наміру їх продовжувати. Суду були надані пояснення позивача, що вона бажала припинити трудові відносини з відповідачем, і ці пояснення не спростовані відповідачем, та узгоджуються, зокрема, з наданим суду для огляду оригіналом екземпляру акту приймання передачі справ (бухгалтерських документів) від 06.07.2016 року, з якого вбачається, що начальник КП «Оржиця-водоканал» ОСОБА_4 та головний бухгалтер, що звільняється ОСОБА_1 підписали цей акт про те, що з метою повного та своєчасного передання справ у звязку зі звільненням ОСОБА_1 провели приймання-передачі бухгалтерської документації, яка перебувала у розпорядженні позивача у звязку з виконанням своїх посадових обовязків. На даному акті містяться підписи керівника підприємства, позивача, а також міститься відмітка, що передача здійснювалась в присутності економіста ОСОБА_13, навпроти відмітки міститься особистий підпис особи.

Враховуючи, що формулювання причин звільнення позивача є неправильним, оскільки її звільнення за п.2 ст. 41КЗпП України є незаконним, та враховуючи встановлені судом обставини, суд, у відповідності до положень ч.3 ст.235 КЗпП України, приходить до висновку про наявність підстав для зміни формулювання звільнення ОСОБА_1 з ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на: «Звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи, що за встановленими судом обставинами справи, позивачка в день звільнення не працювала, вимогу про виплату належних їй сум при звільненні надіслала пізніше, що не заперечувалося ні стороною позивача, ні стороною відповідача, і не суперечить матеріалам справи, а відповідач здійснив виплату належних при звільненні сум лише 12.10.2016 року, та не надав доказів на відсутність своєї вини в затримці розрахунку суд прийшов до висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 8722 грн. 38 коп., яка визначена без відрахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, за період з 19.08.2016 року по 11.10.2016 року включно, оскільки остаточний розрахунок проведено лише 11.10.2016 року, тобто із затримкою 37 робочих днів (8 днів серпня, 22 дні вересня та 7 днів жовтня). Позивачем суду не надано доказів, які б обєктивно свідчили, про те, що відповідач отримав вимогу позивача про розрахунок до 19.08.2016 року. Судом стороні позивача був розяснений зміст ст.ст. 10, 60, 137 ЦПК України, зокрема, щодо необхідності надання суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог, та щодо можливості витребування судом відповідних доказів за клопотанням позивача, у випадках, коли щодо отримання доказів у позивача є складнощі. Однак суду таких доказів надано не було, клопотань про витребування таких доказів позивачем заявлено не було. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказом того, що відповідач отримав вимогу позивача провести з ним розрахунок, є опис листа з описом (т.1 а.с. 22), з якого вбачається, що відповідач 19.08.2016 року направив позивачу трудову книжку з вкладишем та наказ про її звільнення. Позивач зазначила, що вона в серпні 2016 року направила лист відповідачеві з одночасним проханням переслати їй її трудову книжку поштою та провести з нею розрахунок, отримання цього листа не заперечувала і сторона відповідача. Таким чином, дату приймання такого поштового відправлення у відділенні поштового звязку, суд приймає як найбільш ранню дату, щодо якої суду надані докази отримання відповідачем вимоги позивача про проведення з ним розрахунку. Тому, суд приймає дату 19.08.2016 року як початок строку затримки виплати розрахунку при звільненні, що підтверджена належними і допустимими доказами у справі.

При визначенні середньомісячної заробітної плати суд виходив із виплат за два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення позивача. Зарплата згідно довідки відповідача становить 4479 грн., середньоденний заробіток становить 235,74 грн. (кількість робочих днів у травні 2016 року 19, у червні 2016 року - 19 днів, загальна кількість робочих днів за два місяці 19+19= 38 днів, середньоденний заробіток 8958 грн. : 38 = 235 грн. 74 коп.). Таким чином, середній заробіток за затримку розрахункуза період з 19.08.2016 року по 11.10.2016 року включно (37 робочих днів) складає 8722 грн. 38 коп. (сума визначена без відрахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів).

Суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 4587,38 грн. Судом стороні позивача був розяснений зміст ст.ст. 10, 60, 137 ЦПК України, зокрема, щодо необхідності надання суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог, та щодо можливості витребування судом відповідних доказів за клопотанням позивача, у випадках, коли щодо отримання доказів у позивача є складнощі. Однак суду не було надано належних і допустимих доказів того, що позивач не використав щорічні відпустки за вказаний ним у позовній заяві період роботи, і має, відповідно, право на компенсацію за невикористані щорічні відпустки. Клопотань про витребування таких доказів у відповідача чи у інших осіб позивачем заявлено не було. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. У звязку з вищевикладеним не підлягають до задоволення і позовні вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані позивачем щорічні відпустки.

В ході судового розгляду справи встановлено порушення трудових прав позивачки, як незаконним звільненням з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.41КЗпП України так і несвоєчасною виплатою при звільненні розрахункових сум, чим спричинено позивачці моральну шкоду, яка виразилася у втраті нею нормальних життєвих зв'язків, негативно відобразилося на її психологічному стані, потребувало зусиль для відновлення звичного способу життя, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди в сумі 3000 грн., суд виходить із фактичних обставин справи, наданих позивачкою доказів і загальних засад цивільного судочинства принципів розумності, достатності та справедливості.

Інші докази, надані суду особами, що беруть участь у справі, не стосуються предмету даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений останнім за предявлення позовних вимог про визнання незаконним наказу, виданого ОСОБА_3 підприємством «Оржиця-водоканал» № 24 від 08.07.2016 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у звязку із втратою довіри», та про зміну формулювання звільнення ОСОБА_1 з ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на: «Звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України», в сумі 1102 грн. 40 коп. (551,2 грн.*2 = 1102,4 грн.). Зважаючи на те, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди суд задовольнив частково, в загальній сумі 3000 грн. 00 коп., тобто 30 %, то з відповідача на користь позивача підлягає також частковому стягненню сплачений позивачем за цю позовну вимогу судовий збір в сумі 165 грн. 36 коп. Разом з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1267 грн. 76 коп. сплаченого останнім судового збору.

Зважаючи на те, що судом в повному обсязі було задоволено дві позовні вимоги позивача: про визнання незаконним наказу КП «Оржиця-водоканал» №24 від 08.07.2016 року та про зміну формулювання звільнення ОСОБА_1 з КП «Оржиця-водоканал»; дві позовні вимоги були задоволені частково: стягнуто з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 8722 грн. 38 коп. (у позовних вимогах 23809,74 грн.); стягнуто з відповідача моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 3000 грн. (у позовних вимогах 10000,00 грн.), а одну позовну вимогу було залишено без задоволення (про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 4587,38 грн.), суд приходить до висновку про необхідність часткового стягнення з відповідача на користь позивача витрат, повязаних з оплатою послуг адвоката в сумі 1426 грн. 20 коп. При цьому суд приймає до уваги розрахунок вартості послуг по наданню правової допомоги адвокатом ОСОБА_2 (загальна сума 2378 грн. 00 коп.), наведений стороною позивача, докази надання та оплати таких послуг (т. 1 а.с. 71-75).

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139 цс 1, зокрема, зазначено, що статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до норм Закону України «Про оплату праці» компенсаційні виплати є різновидом заробітної плати.

Наведене узгоджується і з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, з якої вбачається, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні належить до заробітної плати працівника, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Тому стягнення середнього заробітку в розмірі за місяць підлягає до негайного виконання (ст. 367 КЗпП), крім того, при заявленні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не оплачується судовий збір, а такий судовий збір стягується на користь держави з відповідача у разі задоволення цих вимог судом.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись статтями 3, 43 Конституції України, статтями 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223, 294, 367 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 1-4, 41, 116, 117, 233, 235, Кодексу законів про працю України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал», третя особа: директор ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» ОСОБА_4, про зміну формулювання звільнення, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку, стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, задовольнити частково.

2. Визнати незаконним наказ, виданий ОСОБА_3 підприємством «Оржиця-водоканал» № 24 від 08.07.2016 року «Про звільнення з посади головного бухгалтера ОСОБА_1 на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України у звязку із втратою довіри».

3. Змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 з ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на: «Звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України».

4. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні у сумі 8722 (вісім тисяч сімсот двадцять два) гривні 38 коп.

5. Рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

6. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 коп.

7. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 1267 (одна тисяча двісті шістдесят сім) гривень 76 коп.

8. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на користь ОСОБА_1 витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката, у сумі 1426 (одна тисяча чотириста двадцять шість) гривень 20 коп.

9. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

10. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 підприємства «Оржиця-водоканал» на користь держави судовий збір у сумі 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 коп.

Апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складене 17.02.2017 року.

Суддя