Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1244/16-ц
Провадження № 2/499/70/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"21" лютого 2017 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі : головуючого судді Тимчука Р.М. при секретарі судового засідання Мельнику Р.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Іванівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту, що має юридичне значення, так як 20 червня 2015 року помер ОСОБА_4.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 50 гектарів розташованої на території Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області, належної померлому на підставі державного акту на право довічного успадковуванного володіння землею.

Позивач є спадкоємцем першої черги за законом на вищевказане майно так як є його сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження та спадщину в установленому законом порядку прийняв.

Однак отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане майно він не може на тій підставі, що нотаріусом у видачі свідоцтва йому відмовлено. Вказана обставина підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії.

Крім того позивачем в ході судового розгляду справи було уточнено позовні вимоги, оскільки відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею по батькові спадкодавця зазначено як «Олексієвич», що не відповідає запису у свідоцтві про смерть, де вірно вказано як «Олексійович». З огляду на той факт, що внесення змін до Державного акту на право довічного успадковуванного володіння землею законодавством не передбачено, та допущену в правовстановлюючому документі помилку виправити неможливо, позивач просить встановити факт належності правовстановлюючого документу Державного акту на право довічного успадковуванного володіння землею, виданого на імя «ОСОБА_4 Олексієвича», що дійсно належить померлому 20 червня 2015 року ОСОБА_4.

Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав, надав заяву про слухання справи у його відсутність .

Відповідач представник Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області проти позову не заперечував, про що надав письмову заяву.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, також позовні вимоги визнали в повному обсязі, заперечень не мають, просили справу слухати у їх відсутність.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів беручи до уваги той факт, що відповідач по справі в судовому засіданні визнав позовні вимоги, а згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, суд вважає, що достатньо правових підстав для часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 червня 2015 року помер ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть..

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 50 гектарів розташованої на території Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, наданої на підставі рішення районної ради народних депутатів Іванівського району Одеської області від 14 лютого 1992 року № 118 у довічне успадковуване володіння, що підтверджується державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею.

Судом в якості доказів досліджено копії матеріалів спадкової справи на померлого ОСОБА_4, наданих нотаріусом з яких вбачається наступне.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_2, та сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3. В установлений законом строк спадщину вони прийняли та відповідно до умов спадкового договору, складеного між ними, отримали свідоцтва про право на спадщину.

До складу спадщини, яка була розподілена між спадкоємцями згідно спадкового договору не було включене майно у вигляді земельної ділянки площею 50 гектарів розташованої на території Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, наданої на підставі рішення районної ради народних депутатів Іванівського району Одеської області від 14 лютого 1992 року № 118 у довічне успадковуване володіння ОСОБА_4, оскільки державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, який предявлявся нотаріусу не має всіх необхідних реквізитів, а саме не є документом на право приватної власності та майно померлого, відсутня серія та номер Державного акту, не вказано місце знаходження земельної ділянки.

Проте спадкоємці між собою узгодили, що дане майно буде успадковувати ОСОБА_1, про що зазначили відповідачі, інші спадкоємці у своїх заявах.

Відповідачі у справі інші спадкоємці зазначений факт не оспорюють, а зазначають що на зазначене майно не претендують та претендувати не будуть, не заперечують проти задоволення позовних вимог.

Позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте отримав відмову.

Нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи це тим, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинена з тих підстав, що спадкоємцем ОСОБА_1 надано Державний акт на земельну ділянку, який виданий з порушенням норм чинного законодавства, а саме не має всіх необхідних реквізитів, а саме не є документом на право приватної власності та майно померлого, відсутня серія та номер Державного акту, не вказано місце знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 42 Закону України «Про нотаріат», п.п. 4.15., 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги надав в якості доказів звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 50 га для ведення селянського господарства.

Як вбачається з Державного акту поданого позивачем в якості доказу, земельна ділянка розміром 50 га надавалась ОСОБА_4 для ведення фермерського господарства на підставі рішення районної ради народних депутатів Іванівського району Одеської області від 14 лютого 1992 року № 118 у довічне успадковуване володіння. Відповідно до копії з книги реєстрації актів на право постійного користування землею, вбачається що за номером 7 проведено запис реєстрації даного Державного акту. Крім того позивачем надано відомості з документації із землеустрою, що включена до фонду документації із землеустрою щодо земельної ділянки з плану меж землекористування Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області площею 50,00 га, яка раніше надана на праві довічного успадковуваного володіння гр..ОСОБА_5. Зазначене земельна ділянка була надана ОСОБА_4, як голові СФГ «Земля».

При цьому за життя ОСОБА_4 головою селянського фермерського господарства, яке було перейменоване на СФГ «Весна» став його син ОСОБА_1, але державний акт на своє імя переоформити не встиг.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

В статті 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.

В порядку ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування»у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону, а відповідно до ст. 19 Закону до складу майна фермерського господарства входить право користування землею.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року із змінами «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» успадкування майна селянського фермерського господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфiтевзис) може відчужуватися і передаватися в порядку спадкування.

При цьому слід звернути увагу на те, що таке право виникає в договірному порядку тільки з часу набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року, але згідно положень вказаного закону право користування земельною ділянкою, як майнове право в т.ч. те яке виникло раніше підлягає спадкуванню.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12. 1991 р., в редакції чинній на час створення ФГ «Земля» Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння землею або приватної власності.

Державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства виданий саме на ім'я голови господарства, як і передбачено Законом. Іншого порядку Закон на той час не передбачав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 8 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12. 1991 р., в редакції чинній на час створення ФГ «Земля» Після одержання Державного акта на право приватної власності або дoвічного успaдковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянське (фермерське) господарство підлягає державній реєстрації в районній, міській ОСОБА_6 народних депутатів, що надала земельну ділянку у дoвічне успaдковуване володіння, приватну власність або користування. Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Сільська, селищна ОСОБА_6 народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, надану господарству земельну ділянку.

Таким чином вищевказаним законом визначено наступний порядок: отримання на ім'я особи, яка створює господарство для ведення саме господарства земельної ділянки у власність чи дoвічне успaдковувань володіння земельної ділянки та після цього державна реєстрація господарства з набуттям статусу юридичної особи. Як вбачається, при створенні господарства ОСОБА_4 цього порядку дотримано.

Зазначене підтверджується і нормами, викладеними в ч. 4 ст. 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у дoвічне успaдковуване володіння, у власність або в оренду подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ОСОБА_6 народних депутатів за місцеположенням земельної ділянки заяву, яку підписує голова селянського (фермерського) господарства, що створюється.

Тобто передумовою створення господарства було отримання на ім'я голови господарства, яке буде створено в майбутньому, конкретної земельної ділянки.

Отже і державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння землею не міг бути виданий селянському господарству як юридичній особі до його створення, оскільки законом, передумовою його створення, було передбачено виділення на ім'я голови створюваного господарства певної земельної ділянки з її цільовим призначенням - для ведення такого господарства.

Отже, фізичній особі - громадянину України, в тому числі і ОСОБА_4, не могла бути надана земельна ділянка сільськогосподарського призначення у розмірі понад 50 га. без створення ним в подальшому юридичної особи - селянського (фермерського) господарства.

На підставі викладеного слід дійти висновку, що земля надавалася не ОСОБА_4, як фізичній особі, а йому як голові СФГ «Земля» для ведення фермерського господарства.

Положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5- рп/2005.

Пункт 2 чинної на момент смерті спадкодавця постанови Кабінету міністрів України від 02.04.2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на земельні ділянки та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_6 Української РСР від 05.12.1990 року №511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавались земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у дoвічне успaдковуване володіння.

Земельним Кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалося право громадян на дoвічне успaдковування володіння землею, а Постановою Верховної ОСОБА_6 Української РСР від 27.03.1991 року №889 «Про форми державних актів на право та володіння або користування землею» і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок, які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право дoвічного успaдкованого володіння землею та умови надання такого права.

З введенням в дію 15 березня 1992 року Земельного кодексу Української РСР надання такого права не передбачалось, але підпунктом 2 пункту 5 Постанови Верховної ОСОБА_6 Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому прядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до п. 8 Постанови Верховної ОСОБА_6 України від 13 березня 1992 року №2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у дoвічне успaдковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Згідно з пунктом 6 Постанови Верховної ОСОБА_6 Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної ОСОБА_6 України від 17.02.2004 року №1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп зазначений вище пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

У відповідності до вимог частин 3-6, 10, пункту 5.3 Рішення Конституційного суду України у справі (про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 передбачено, що після набрання чинності ст.92 ЗК України ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законом випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення.

Отже, з вказаного можливо зробити висновок, що користувачі земельних ділянок, права яких посвідчено державним актом на право дoвічного успaдковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані в примусовому порядку переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Таким чином, стосовно права дoвічного успaдковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Конституція України (стаття 13) не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

При цьому слід звернути увагу, що сам законодавець сформулював надане право, як дoвічне (без встановлення строку), успaдковуване (таке, що передається в порядку спадкування), володіння (користування).

Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо, відповідно до ст. 6 ЗК України. Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено.

Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, дoвічного спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з не переоформленням правового титулу.

Положення ст. 13 Конституції України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року.

Крім того у рішенні Конституційного Суду України наголошено, що згідно з ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Таким чином смерть ОСОБА_4 не свідчить про автоматичне припинення права володіння земельною ділянкою, оскільки закон гарантує збереження прав на землю за суб'єктами такого права, земля через ОСОБА_5, як голову фактично виділялася СФГ «Земля» для ведення селянського (фермерського) господарства і вказане господарство продовжує здійснювати свою діяльність.

Стаття 23 Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 р. передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

В роз'ясненнях, що містяться в п. 9 Постанови №20 від 22.12.1995 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що успадкування майна селянського (фермерського) господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.10 Постанови №7 від 30.05.2008 р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Суд звертає увагу, що державний акт на право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкою, що виданий на ім'я спадкодавця, є правовстановлюючим документом на цю земельну ділянку.

Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що його право підлягає захисту у судовому порядку.

В силу ст. 22 ч. 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов'язання.

Відповідно до ст. 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торгівельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до законів, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно до ст. 8 ч. 1 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи спір про спадкування частки учасника підприємницького товариства, необхідно враховувати, що це допускається статтями 130, 147, 166 ЦК, статтями 55, 69 ЗУ від 19.09.1991 року №1576-ХІІ «Про господарські товариства» і не підпадає під заборону пункту 2 частини першої статті 1219 ЦК. При цьому спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі.

Крім того позивачем ставиться вимога про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, оскільки відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею по батькові спадкодавця зазначено як «Олексієвич», що не відповідає запису у свідоцтві про смерть, де вірно вказано як «Олексійович». З огляду на той факт, що внесення змін до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею законодавством не передбачено, та допущену в правовстановлюючому документі помилку виправити неможливо.

Згідно п.6 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті.

Враховуючи ту обставин,що факт, про вставлення якого просить позивач має для нього юридичне значення, оскільки надає правові підстави для спадкування та від його встановлення залежить виникнення цивільних прав позивача, суд вважає за можливе встановити факт належності правовстановлюючого документа спадкодавцю.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення по справі можливо постановити при проведені попереднього судового засідання. Відповідно до ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву ОСОБА_7 до Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Керуючись ст.ст. 16, 328, 407,1216,1218,1223,1268,1296 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство», п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування » № 7 від 30 травня 2008 р., ст.14,57,60, 212, 213 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити частково.

Встановити, що Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, виданий на ім'я «ОСОБА_4 Олексієвича», належить померлому 20 червня 2015 року ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право дoвічного успaдковуваного володіння земельною ділянкоюплощею 50 гектарів розташованої на території Михайлопільської сільської ради Іванівського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, наданої на підставі рішення районної ради народних депутатів Іванівського району Одеської області від 14 лютого 1992 року № 118 у довічне успадковуване володіння з правом встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), одержання кадастрового номера та державної реєстрації земельної ділянки.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_6