Провадження № 2/761/2604/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Осаулов А.А.

при секретарі Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» Мінпромполітики України про стягнення належних звільненому працівникові сум та компенсації за затримку виплату цих сум, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» Мінпромполітики України (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь компенсації - середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 20 463, 33 грн., інфляційних втрат за весь час прострочення - 5 212, 01 грн., 3 % річних в розмірі 613, 90 грн., а всього 26 289, 24 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що перебував у трудових правовідносин з відповідачем. 31.03.2011 позивач звільнився, проте відповідач, всупереч вимогам трудового законодавства, не виплатив позивачу належних в разі звільнення сум. У зв'язку з чим позивач був змушений звернутись до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.09.2014 відповідача зобов'язано виплатити позивачу заборгованість по оплаті відрядження в сумі 676, 35 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 846, 71 грн. Виконавча служба повернула позивачу виконавчий лист з рекомендацією звернутись до органів державної казначейської служби, оскільки у відповідача відсутні кошти на розрахунковому рахунку. В черві 2016 року Управління ДКС України повернуло позивачу виконавчий лист з рекомендацією звернутись до органів виконавчої служби, що і було зроблено позивачем. Разом з тим, відповідач на даний час не виконав рішення суду від 19.09.2014, тому позивач просив стягнути з відповідача додаткову заборгованість за час затримки розрахунку, а тому звернувся до суду із вказаним позовом.

В судове засідання позивач не з'явився, але подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, в розумінні положень ч. 5 ст. 74 та ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.08.2014, задоволено позовні вимоги позивача, стягнуто на його користь з відповідача заборгованість по оплаті відрядження в сумі 676, 35 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25 846, 71 грн. На підставі вказаного рішення суду 19.09.2014 позивачу видано виконавчий лист, з яким останній звернувся до органів виконавчої служби.

25.11.2014 державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Руденко Ю.О. винесено постанову, якою повернуто виконавчий лист позивачу з тих підстав, що вжитими державним виконавцем заходами щодо розшуку майна боржника у відповідності до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», та повідомлено позивача про ту обставину, що відповідач має відкриті рахунки в Державіній казначейській службі України.

Державною казначейською службою листом від 07.07.2016 за № 02-18/777 повернуто оригінал виконавчого листа позивача з тих підстав, що виконавчий лист не підлягає виконанню органом Казначейства.

Позивач знову звернувся до органів Державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження. Станом на сьогодні рішення суду від 05.08.2014 не виконано, у відповідача перед позивачем існує заборгованість в розмірі 26 523, 06 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Крім того, згідно Правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 14.12.2016 по справі № 6-788цс16|428/7002/14-ц, аналіз норм ст. 47, 116, 117 КЗпП України дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що на момент винесення рішення по вказаній справі рішення суду від 05.08.2014 не виконано, позивачу не виплачено належних до виплати сум.

Щодо розрахунку заборгованості, наданого позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі / календарні /дні на число відпрацьованих робочих днів / годин/, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути заборгованість за період з червня 2014 року по листопад 2016 року. Разом з тим, саме рішенням суду від 05.04.2014, яке набрало законної сили 01.09.2014, встановлено розмір заборгованості, належної до стягнення з відповідача. Тому, суд бере до уваги період починаючи саме з 01.09.2014 по 26.01.2017 (день винесення рішення суду по вказаній справі, як і передбачено Постановою Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999).

Загальна кількість робочих днів прострочення в 2014 році: вересень - 22 дні, жовтень - 23, листопад - 20, грудень - 23; 2015 рік - 251 робочий день; 2016 рік - 251 день; 2017 рік, до 26 січня - 17 днів, а всього 607 робочих днів. Середньоденна заробітна плата становить 32, 43 грн.

Тому, враховуючи вище викладене, а також ту обставину, що станом на день винесення рішення відповідач не виплатив позивачу належних до виплати сум, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача стягнення заборгованості, а саме - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 19 685, 01 грн. (607 р.д.*32, 43 грн.).

Щодо вимог про стягнення з відповідача у відповідності до ст. 625 ЦК України інфляційних втрат за весь час прострочення - 5 212, 01 грн., 3 % річних в розмірі 613, 90 грн. суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, встановлена ст. 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права, що узгоджується із Правовою позицією, висловленою в постанові ВСУ від 21.05.2014 по справі № 6-43цс14.

Відповідно до положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Враховуючи наведене, на підставі ст. 47, 116, 117, 233 КЗпП України, керуючись ст. 10, 11, 56-61, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» Мінпромполітики України про стягнення належних звільненому працівникові сум та компенсації за затримку виплату цих сум - задовольнити частково.

Стягнути з Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» Мінпромполітики України (адреса: м. Київ, вул. Нагірна, 22, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, ІНН - НОМЕР_1) заборгованість за час затримки розрахунку належних до виплати при звільненні позивачу сум за період з 01.09.2014 по 26.01.2017 в розмірі 19 685, 01 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» Мінпромполітики України (адреса: м. Київ, вул. Нагірна, 22, ) на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: