АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/3686/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1046/17Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору в частині сплати винагороди недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 грудня 2016 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору в частині сплати винагороди недійсним задоволено.

Визнано умову п. 8.1 кредитного договору №PLRPGK від 27.05.2008 року, що було укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною у моменту укладання договору.

Визнано умови додаткової угоди від 24.10.2011 року до кредитного договору №PLRPGK від 27.05.2008 року, що було укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладення додаткової угоди.

Визнано умову додаткової угоди від 16.08.2013 року до кредитного договору № PLRPGK від 27.05.2008 року, що було укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладання додаткової угоди.

Зобовязано ПАТ КБ «Приватбанк» перенаправити (перерозподілити) грошові кошти у розмірі 8989,80 доларів США на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам на виконання умов кредитного договору №PLRPGK від 27.05.2008 року, що було укладено між ОСОБА_2та ПАТ КБ «Приватбанк».

Стягнути з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь держави витрати повязані із сплатою судового збору у сумі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.3 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 27.05.2008 року між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № PLRPGK, за умовами якого останній отримав кредитні кошти в сумі 15000 дол. США для придбання нерухомості строком на 10 років.

В розділі «Особливі умови» - п. 8.1. передбачено комісію (винагороду за резервування ресурсів) у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

В подальшому, 24.10.2011 року та 16.08.2013 року, сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору № PLRPGK, в яких викладено п. 8.1 в новій редакції та знову вказано комісію (винагороду та резервування ресурсів) відповідно до п. 8.1 кредитного договору, у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2, в уточненій позовній заяві, посилаючись на порушення його прав як споживача банківських послуг, що виразилося в безпідставному стягненні пені та винагороди за резервування ресурсів, просив визнати умову п. 8.1. кредитного договору та умови додаткових угод про щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів недійсними з моменту їх укладання.

Одночасно, просив зобовязати банк перенаправити грошові кошти, виплачені ним впродовж дії договору в розмірі 8989,80 дол. США на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам на виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів у відповідності до норм ч.5 ст. 11 та ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою як кредитного договору, так і додаткових угод, що є підставою для визнання останніх в цій частині недійсними та зобовязання відповідача перенаправити сплачені позивачем кошти в сумі 8989,80 дол. США на погашення заборгованості.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що укладений між сторонами договір є договором споживчого кредиту.

Частинами 1, 3 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

За змістом ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Одночасно, відповідно д ч.5 ст.11, ч.ч. 1, 2, 5,7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача « до договорів зі споживачами при наданні споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах , зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором ,крім відсоткової ставки.

Частина 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 встановлено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Із змісту договору вбачається, що пунктом 8.1. сторони передбачили щомісячну сплату позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Аналогічні умови мали місце і в додаткових угодах.

Про те, із самого змісту кредитного договору прямо не визначено поняття послуги "винагорода за резервування ресурсів", не описано правову природу походження такої винагороди, а відтак не представляється можливим зясувати яку саме послугу в цьому випадку оплачує споживач.

Термін «резервування коштів» та порядок такої процедури, визначені в Постанові правління НБУ від 18.06.2008 року № 173 «Про затвердження правил резервування коштів за залученими уповноваженим банком депозитами і кредитами (позиками) в іноземній валюті від нерезидентів», де вказано, що банк зобов'язаний резервувати кошти за кожною операцією залучення депозиту, кредиту (позики) в іноземній валюті від нерезидента у розмірі 20 відсотків від загальної суми операції.

Одночасно з цим, діють положення Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закон України «Про банки та банківську діяльність», які містять перелік послуг, шо надаються банками, але при цьому поняття «резервування ресурсів» зазначені Закони не відносять до таких послуг.

Крім того Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» заборонено встановлення платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Так, банки зобовязані здійснювати формування резервів під кредитні ризики.

Резерв під відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків є спеціальним резервом, необхідність формування якого обумовлена кредитними ризиками, що притаманні банківській діяльності, а відтак здійснення того чи іншого резервування ресурсів відноситься до банківської діяльності, яка визначається кредитною стратегією банку, а відтак не є оплатною для споживача банківською послугою.

Крім того, згідно до висновків, викладених в рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 18.05.2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, визначено, що умови пункту 8.1 щодо винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів є несправедливими та є наслідком дисбалансу прав та обовязків на шкоду позичальника, а тому є недійсними з моменту укладання договору.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. При цьому, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, місцевий суд обґрунтовано визнав умови кредитного договору та додаткових угод стосовно щомісячної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 4,08% річних недійсними, з огляду на те, що останні порушують права позичальника, як споживача банківських послуг.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з розміром 8989,80 дол. США, які підлягають перенаправленню на погашення існуючої заборгованості по укладеному між сторонами кредитному договору.

Так, предметом позову є вимога про визнання пункту 8.1 кредитного договору та подальших додаткових договорів щодо щомісячної винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,8% від суми зарезервованих ресурсів недійсними. Більше вимог щодо оспорювання дійсності інших пунктів кредитного договору позивачем заявлено не було.

Між тим, із змісту уточненої позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_2 включив до загальної суми коштів, які підлягають перенапавленню на погашення заборгованості, окрім 3608,69 дол. США, сплачених ним за період з травня 2008 по травень 2015 року за резервування ресурсів, ще й сплачену ним пеню за цей же період в сумі 5381,11 дол. США .

При цьому, в передбаченому законом порядку останнім умови кредитного договору - пункту 8.4 щодо встановлення пені у розмірі 0,15% за кожен день прострочення виконання зобовязання оскаржені не були, а відтак в судовому порядку вони недійсними не визнавались.

Самі по собі висновки, висловлені в рішенні Апеляційного суду Полтавської області від 18.05.2016 року щодо недійсності п. 8.4 про нарахування пені, не підмінюють відповідного судового рішення, постановленого за результатами розгляду позову про визнання вказаного пункту кредитного договору недійсним.

На вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув, не дотримався принципу диспозитивності цивільного процесу, та помилково зарахував до загального розміру коштів, які підлягають перенаправленню на погашення заборгованості кошти за резервування ресурсів згідно до п. 8.1 в сумі 3608,69 доларів США, кошти, сплачені 5381,11 доларів США позивачем на виконання п.8.4, недійсність якого судом не встановлювалась.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про зміну судового рішення в частині зобовязання ПАТ КБ "Приватбанк" перенаправити (перерозподілити) грошові кошти на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам на виконання умов кредитного договору №PLRPGK від 27.05.2008 року, що було укладено між ОСОБА_2та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині зменшення суми з 8989,80 доларів США до 3608,69 дол. США.

Інші доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобі доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Зокрема, відхиляються колегією суддів твердження про те, що банк має право встановлювати самостійно комісійну винагороду за надані послуги, можливість встановлення такої комісії передбачено в додатку до Правил надання банківських послуг, а відтак послуга за резервування ресурсів у розмірі 4,08% від суми зарезервованих ресурсів є оплатною та не свідчить про дисбаланс інтересів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що дане твердження само по собі не спростовує висновки суду про те, що позивач на виконання п.8.1 сплачував за послугу, яка фактично лише супроводжує надання та обслуговування кредиту, з огляду на те, що законодавчо визначено обовязок банків здійснювати формування резервів під кредитні ризики.

Беручи до уваги вищевикладене та керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 грудня 2016 року змінити в частині зобовязання Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" перенаправити (перерозподілити) грошові кошти на погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам на виконання умов кредитного договору №PLRPGK від 27.05.2008 року, що було укладено між ОСОБА_2та ПАТ КБ «ПриватБанк», зменшивши суму з 8989,80 доларів США до 3608,69 дол. США.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1