АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника Апарату Верховної Ради України - Романюка ТарасаВолодимировича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати та компенсації,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 757/45463/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/726/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України в якому просила стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 18 711 грн. 55 коп. та суму компенсації за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку - 128 791 грн. 16 коп.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 13.12.2012 року по 27.11.2014 року працювала за строковим трудовим договором на постійній основі помічником - консультантом народного депутата України VII скликання за строковим трудовим договором на постійній основі і без поширення дії Закону України «Про державну службу». 27.11.2014 достроково припинила свої повноваження Верховна Рада України VII скликання та позивача, як помічника-консультанта народного депутата України, було звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України. Позивач вказувала, що у відповідності до ч. 6 ст. 34 ЗУ «Про статус народного депутата України» та положень ч. 2 ст. 46 Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України відповідачем вимоги закону щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати, за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України, не виконані. У зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, позивач також просила, на підставі ч.1 ст.47. ст. 116, ст. 117 КЗпІІ України стягнути суму компенсації в розмірі середнього заробітку за час затримки, визначену позивачем з 26.11.2014 по день звернення до суду 15.09.2016 відповідно до Постанови КМУ України №100 від 08.02.1995.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт послався на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач не був роботодавцем позивача. На думку апелянта, роботодавцем позивача був саме народний депутат, а не Апарат ВРУ, а тому і не міг виплачувати позивачу спірну допомогу.

Крім того, апелянт вважає, що судом не було враховано те, що вини відповідача у нездійсненні одноразової допомоги не було, так як Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не було передбачено відповідних асигнувань.

Також, на думку апелянта, днем фактичного розрахунку з позивачем можна вважати 27 листопада 2014 року, а з позовом вона звернулася тільки 15 вересня 2016 року, тобто з пропуском трьохмісячного терміну, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що Розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 5575 від 18.12.2012 позивач з 13.12.2012 був зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_5 на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу».

27.11.2014 у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України, на підставі п.2 ч.1 ст. 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР, позивача було звільнено з займаної посади.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебувала у трудових стосунках саме з відповідачем, а не з народним депутатом України VII скликання ОСОБА_5, та відповідачем безпідставно не було виплачено позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі заявлених вимог та наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано належних доказів та обґрунтувань щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано, що роботодавцем позивача був саме народний депутат, а не Апарат ВРУ, а тому і не міг виплачувати позивачу спірну допомогу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до Положення про Апарат Верховної Ради України, затверджене розпорядженням Голови ВРУ від 25 серпня 2011 р. № 769, апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Апарат є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Відповідно до пункту 23, частини 7 вказаного Положення, у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат, зокрема, організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.

Крім того, як було правильно встановлено судом першої інстанції позивач був прийнятий на посаду помічника-консультанта народного депутату України ОСОБА_5 саме розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 5575 від 18.12.2012р. В цьому ж розпорядженні позивачу було встановлено і заробітну плату, за поданням народного депутата (а.с.113).

Як вбачається з копій трудової книжки позивача, в ній також вказано, що ОСОБА_2 була зарахована на посаду та звільнена з неї саме за розпорядженнями Апарату Верховної Ради України.

Також слушним є посилання позивача на те, що чинним законодавством України не передбачена можливість народного депутата України виступати як роботодавець по відношенню до своїх помічників-консультантів та здійснювати їх оформлення на роботу.

Отже, беручи до уваги наведене, доводи апелянта є безпідставними та саме відповідач був роботодавцем позивача і саме він повинен відповідати перед відповідачем за її звільнення щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, що була передбачена ч.6 ст.34 Закону України «Про статус народного депутату України», чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Безпідставними є і посилання апелянта, що позов не підлягає задоволенню, у зв'язку із тим, що вини відповідача у нездійсненні одноразової допомоги не було, так як Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не було передбачено відповідних асигнувань.

Суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.1 1.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення Суду). Суд зауважив на те, що органи державної влади не вправі посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п. 26 Рішення Суду).

Таким чином, відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати позивачу гарантованої йому законом суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Більш того, колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що доказом вини відповідача у невиплаті спірної допомоги, в тому числі позивачу, є також розпорядження відповідача від 25.01.2016 № 86-к, згідно з яким нарахування та виплату одноразової грошової допомоги звільненим помічникам-консультантам здійснювати на підставі рішень суду, що набрали законної сили (а.с.31).

Тобто, відповідач всупереч вимогам положень ч.б ст.34 Закону України «Про статус народного депутата України», свідомо та умисно поставив в залежність питання нарахування та виплати одноразової грошової допомоги від наявності позитивного рішення суду на користь помічників-консультантів про стягнення такої допомоги.

Необґрунтованим є і посилання апелянта на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду з позовом, оскільки відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то в даному випадку правильно зазначив суд першої інстанції про те, що відповідно до Офіційного тлумачення положення частини першої статті 233 в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

При цьому, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оскільки Відповідач не виплатив Позивачу суму гарантованої останній при звільненні законом одноразової грошової допомоги, внаслідок чого Позивач звернулася до суду одночасно з вимогами про стягнення гарантованої законом суми грошової допомоги та суми компенсації за затримку її виплати при звільненні, обставина з якою закон пов'язує початок перебігу встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячного строку, тобто день фактичного розрахунку, - не настала, а тому строк не розпочав свій перебіг та відповідно не може бути пропущений.

За таких обставин, питання про відшкодування за час затримки та його розмір вирішується на підставі ч.2 ст.117 КЗпП України, а не на підставі ч.іст.117 КЗпП України.

Протилежні доводи представника відповідача є безпідставними і ґрунтуються на хибному тлумаченні терміну «день фактичного розрахунку», офіційне тлумачення якого надано в згаданому Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012.

Таким чином належних доводів та обґрунтувань про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Апарату Верховної Ради України - Романюка Тараса Володимировича відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді