АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року по справі за позовом Національного медичного університету імені Богомольця О.О. до ОСОБА_2, третя особа Міністерство охорони здоров'я України про відшкодування вартості навчання, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач звернувся із позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 05 серпня 2007 року наказом № 1339/л-1 ОСОБА_2 була зарахована на 1-й курс медико-психологічного факультету «медична психологія» Національного медичного університету імені Богомольця О.О. та 01 вересня 2008 року з нею укладено угоду № 070728 про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою.

За умовами вказаної угоди, відповідачка зобов'язувалась прибути після закінчення вузу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до державного або місцевого бюджетів вартість навчання.

Наказом № 1250/л-1 від 20 червня 2013 року відповідачка була відрахована у зв'язку із закінченням навчання та направлена для проходження інтернатури згідно розподілу до державної установи - в Обласний центр медико-соціальної експертизи Управління охорони здоров'я Чернігівської ОДА за державним замовленням, проте за місцем направлення не прибула та доказів про поважність причин неприбуття не надала.

За таких обставин, позивач посилаючись на недотримання відповідачкою вимог нормативних документів та угоди від 01 вересня 2008 року в частині її обов'язку відпрацювати після закінчення навчання три роки за місцем направлення, просив стягнути на свою користь із відповідачки 100411,25 грн. фактичних затрат на навчання за державним замовленням, включаючи виплачену стипендію, а також 1506,17 грн. судового збору. (а.с.1-4)

ОСОБА_2 заперечувала проти заявленого позову з підстав його безпідставності та необґрунтованості, зазначила, що 01 серпня 2013 року прибула за місцем направлення до Обласного центру медико-соціальної експертизи Управління охорони здоров'я Чернігівської ОДА, однак з'ясувалось що Обласний центр медико-соціальної експертизи Управління охорони здоров'я Чернігівської ОДА не має можливості забезпечити проходження інтернатури у зв'язку з відсутністю психолога. Вказує, що позивачем не було надано допомоги у вирішенні питання по проходженню інтернатури, тому вона звернулась до управління охорони здоров'я в м. Чернігові та до головного лікаря Обласного центру медико-соціальної експертизи Управління охорони здоров'я Чернігівської ОДА Павлюка Б.М., після чого 14 серпня 2013 року вона була зарахована для проходження інтернатури до КЛПЗ «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня». (а.с.67-72)

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року позовні вимоги Національного медичного університету імені Богомольця О.О. до ОСОБА_2, третя особа Міністерство охорони здоров'я України про відшкодування вартості навчання задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Національного медичного університету імені Богомольця О.О. 100 411,25 грн. вартості навчання, 1 506,17 грн. судового збору, а всього 101 917,42 грн. (а.с.87-90)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставин та доказів, які викладені на обґрунтування заперечень проти позову та дійшов помилкового висновку про задоволення позову. (а.с.93-98)

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_5 підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник позивача СергієнкоС.П. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком про що у справі є докази. Представник ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції не заперечував факту належного сповіщення ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом про що свідчить журнал та звукозапис судового засідання.(а.с. 107-109)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи сторін та апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що наказом Національного медичного університету імені О.О.Богомольця від 05 серпня 2007 року № 1339/л-1 ОСОБА_2 була зарахована з 1 вересня 2007 року на навчання. (а.с.7)

01 вересня 2008 року між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця та студентом 2 курсу медико-психологічного факультету, спеціальність «медична психологія» ОСОБА_2 укладено Угоду про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою №070728.

Відповідно до вказаної угоди відповідач зобов'язувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів республіки, вартість навчання в установленому порядку.(а.с. 10)

Наказом Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 20 червня 2013 року №1250/л-1 ОСОБА_2 відрахована з університету у зв'язку закінченням навчання з 26 червня 2013 року.(а.с. 8)

У відповідності до списку працевлаштування персонально кожного випускника, наданого позивачем, відповідач ОСОБА_2 направлена після закінчення навчання до Обласного центру медико-соціальної експертизи Управління охорони здоров'я Чернігівської ОДА для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням лікарем-психологом.(а.с. 9)

ОСОБА_2 своєчасно отримала від позивача диплом та направлення на роботу № 17, за останнім зазначено датою прибуття 01 серпня 2013 року, проте за призначеним місцем роботи встановленого договором терміну не відпрацювала.(а.с. 54)

12 серпня 2013 року ОСОБА_2 була прийнята на роботу у Чернігівську обласну психоневрологічну лікарню та наказом від 05 листопада 2013 року № 195-ОС була звільнена за прогули без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Цього звільнення з роботи позивачка не оскаржувала.(а.с. 56 - 57)

Цих обставин представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_5 не заперечував і в суді апеляційної інстанції.

Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" (в редакції Закону від 17.01.2002 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин), гарантувала випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту"(в редакції Закону чинного на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вказану частину другу статті 52 було виключено згідно із Законом України від 01.07.2014 р. N 1556-VII.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами, встановлений п. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року N 77/96 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.96 року за N 992 "Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням".

Згідно з п. п. 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

Якщо замовник відмовив у прийнятті на роботу молодого фахівця, останній звертається до державної служби зайнятості за сприянням у працевлаштуванні. При цьому пред'являється направлення на роботу і скріплена печаткою замовника довідка про відмову у працевлаштуванні (пункт 21 вищевказаного Порядку).

Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювались за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 р. № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням.

У разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Наявність або відсутність нормативно-правових актів міністерств та відомств, які встановлюють саме порядок відшкодування випускниками вищих навчальних закладів вартості навчання, не звільняє відповідачку від встановленого вищевказаним Законом, Порядком працевлаштування та Указом Президента України N 77/96 від 23 січня 1996 року обов'язку з відшкодування державному бюджету вартості його навчання з урахуванням тієї обставини, що вона не відпрацював встановленого трьохрічного строку в Обласному центрі медико-соціальної експертизи Управління охорони здоров'я в Чернігівської ОДА .

Посилання відповідачки на невідповідність вимогам законодавства угоди відповідачки із навчальним закладом, як на підставу для відмови в задоволенні позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки форма угоди, укладеної між сторонами, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року за N 992, яка не визнана не чинною повністю або в частині; відповідачка свідомо підписала зазначену угоду, з позовами про її розірвання або визнання недійсною до суду не зверталася.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такий самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не впливає із звичаїв ділового обороту.

За змістом положень частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що позивач не забезпечив проходження відповідачкою інтернатури спростовується наявними у справі доказами, яким районним судом дана належна оцінка.

За актом від 02 березня 2016 року складеному фахівцями Державної фінансової інспекції України, встановлений факт завдання матеріальної шкоди навчальному закладу, її розмір підтверджується наявним у справі розрахунком.(а.с. 58-66)

Доводи апелянта, що вона не має повертати гроші за перший рік навчання не ґрунтуються на вимогах законодавства, тому колегія суддів їх визнала неспроможними та відхилила.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 308, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва Б.Б.Левенець

О.В.Борисова

В.М.Ратнікова

Справа № 22-ц/796/4528/2017

Унікальний номер 759/6364/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Коренюк А.М.

Доповідач Левенець Б.Б.