Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/454/17 Головуючий у 1-й інстанції: Кучерук І.Г.
Є.У.№ 337/278/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Полякова О.З.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Зубковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» (далі Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 10 квітня 2008 року між Банком і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0, згідно якому останній було надано кредит у сумі 40 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних на строк до 10 квітня 2029 р. Того ж дня між Банком і ОСОБА_4 був укладений договір поруки №0/п, за якими поручитель зобовязався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобовязань, що виникли із кредитного договору, як солідарний з позичальником боржник. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 з лютого 2015 року не здійснює щомісячні платежі на погашення кредиту, станом на 13.01.2016 року має заборгованість в загальній сумі 40 285,49 доларів США, із яких: 35 760,74 доларів США кредитна заборгованість; 4 524,75 доларів США заборгованість зі сплати відсотків, а також 24 669,26 грн. пеня за порушення строків виконання грошового зобовязання, Банк просив на підставі ст.ст.1050 ч.2, 554 ЦК України стягнути з відповідачів солідарно всю суму боргу і відшкодувати судові витрати.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10 квітня 2008 року у загальному розмірі 40 285,49 доларів США та пеню у розмірі 24 669,26грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити Банку в задоволенні позову.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_3 не зявилася, направила суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вона має намір укласти договір з фахівцем у галузі права, який ознайомиться з матеріалами справи і буде представляти її інтереси у суді.

Розглянувши клопотання ОСОБА_3, колегія суддів визнала причини неявки відповідачів у судове засідання неповажними і вважала за можливе розглянути справу без їх участі з огляду на такі обставини.

Згідно з ст.ст. 5,10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, з огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві сторони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до положень ст.ст.157, 303-1, 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками та доповненнями, встановленими главою І розділу У ЦПК України. Суд першої інстанції розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У випадкових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом двох місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може подовжити строк розгляду справи, але не більш як на п'ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду першої інстанції 26 січня 2016 року, провадження у справі було відкрито 10 лютого 2016 року. В жодному судовому засіданні ОСОБА_3 особисто участі не приймала, чотири рази подавала апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі з підстав порушення судом першої інстанції правил підсудності, хоча судом першої інстанції були дотримані вимоги ст.109 ЦПК України.

В апеляційний суд справа зі скаргою ОСОБА_3 на рішення від 24 жовтня 2016 року надійшла 30 листопада 2016 р.

З часу відкриття провадження у справі ОСОБА_3 мала достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав і укладення договору з фахівцем у галузі права.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що ОСОБА_3 не зацікавлена у якнайшвидшому вирішення справи, оскільки її дії спрямовані не на захист порушеного права, а на тяганину судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Учасники судового розгляду мали достатньо часу для надання всіх доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень як суду першої, так і суду апеляційної інстанції. Клопотання про дослідження нових доказів апеляційна скарга не містить.

Відповідач ОСОБА_4 повістку про виклик до суду отримав 26 січня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомив.

За вказаних обставин на підставі 305 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки відповідачів неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Представник Банку в засідання апеляційного суду не зявився, просив розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для зміни або скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 свої зобовязання за кредитним договором не виконувала, кредит і проценти за користування кредитними коштами у відповідності з графіком погашення кредиту не повертала, а тому з неї і з поручителя як солідарного боржника на користь Банку підлягає достроковому стягненню вся сума боргу, визначена станом на 13.01.2016 року, в загальній сумі 40 285,49 доларів США та пеня у розмірі 24 669, 26 грн.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст.ст.1054, 1050 ч.2, 554 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до договору або закону.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Встановлено, що 10 квытня 2008 року між Банком і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, за умовами якого останній було надано кредит на суму 40 000 доларів США зі сплатою 12,50 % річних зі строком повернення до 10 квітня 2029 року шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 450 доларів США в день його сплати 10 числа кожного місяця. Розмір платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно з п.п1.3.1, 10.2 договору. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких зобовязань, передбачених договором, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, розрахованого за офіційним курсом НБУ. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством на момент нарахування. Банк може використати таке право на застосування пені, починаючи з 32 календарно7гог дня, рахуючи з дати порушення терміну виконання свого грошового зобовязання (а.с.19-23).

Того ж дня між Банком і ОСОБА_4 був укладений договір поруки №0/П, за яким останній зобовязався перед Банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх її зобовязань за кредитом як солідарний боржник. Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитом. Листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі 6 цього договору . Підтвердженням факту відправлення повідомлення є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення (а.с.25).

Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_3 виконувала неналежним чином, з лютого 2015 року припинила вносити щомісячні платежі, внаслідок чого станом на 13.01.2016 року має заборгованість в загальній сумі 40 285,49 доларів США, із яких: 35 760,74 доларів США кредитна заборгованість; 4 524,75 доларів США заборгованість зі сплати відсотків, а також 24 669,26 грн. пеня за порушення строків виконання грошового зобовязання (а.с.36-44.

15 жовтня 2015 року Банк направив ОСОБА_3 і ОСОБА_4 досудові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, які відповідачами не виконані (а.с.26-29).

Задовольняючи позов Банку, суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 541, 543, 553, 554, 1048 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) і вважав, що поручителі солідарно з боржником відповідають за кредитними зобовязаннями боржника, розмір яких визначений позивачем у відповідності з умовами кредитного договору.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з поручителя як солідарного з позичальником боржника всієї заборгованості за кредитом, суд першої інстанції допустився порушень вимог ст.559 ч.4 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із частини четвертої статті 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений до 10 квітня 2029 року. Разом з тим, умовами договору сторони передбачили строки виконання окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою стаття 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні частини 4 статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову» як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку ( який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14, від 23 грудня 2015 року по справі 6-436 цс15.

За умовами кредитного договору чергові платежі боржник повинна була здійснювати не пізніше 10 числа кожного місяця, а останній платіж не пізніше 10 квітня 2029 року, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.

Позичальник останній платіж на погашення кредиту внесла12 січня 2015 року, припинила вносити щомісячні платежі на погашення кредиту з лютого 2015 року.

Вимоги про необхідність сплати наявної на 13 жовтня 2015 року заборгованості за вказаним кредитним договором протягом 31 календарного дня були надіслані боржнику ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_4 15 жовтня 2015 року у відповідності з умовами кредитного договору і договором поруки, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.26-31).

За таких обставин банк отримав право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника зі сплати щомісячних платежів з 16 листопада 2015 року. Щодо дострокового повернення кредиту, починаючи зі спливом 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове погашення кредиту, тобто від 26 листопада 2015 року, протягом наступних шести місяців.

Із цим позовом Банк звернулося до суду 26 січня 2016 року, а отже підстави для стягнення з поручителів простроченої заборгованості, що утворилася станом до 26 липня 2015 року, тобто понад шість місяців до звернення Банку з відповідним позовом до суду, суд першої інстанції не мав, оскільки порука за щомісячними платежами до 26 липня 2015 року в силу ч.4 ст.559 ЦК України припинена.

Таким чином, положення частини четвертої статті 559 ЦК України суд застосував неправильно.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, а вимоги Банку частковому задоволенню: з позичальника ОСОБА_3 підлягає стягненню прострочена заборгованість за кредитом, визначена станом на 26 липня 2015 року(за період понад шість місяців, коли порука за щомісячними платежами вже припинена) в загальній сумі 3 425, 78 доларів США, із яких за тілом кредиту 1178,66 доларів США, за відсотками 2 247, 12 доларів США, а також пеня на загальну суму 7 758,53 грн. Решта заборгованості, що виникла після 26 липня 2015 року, розмір якої станом на 13 січня 2016 року становить 36 859, 71 долари США, із яких: за тілом кредиту 34 582,08 доларів США, за відсотками 2 277,63 доларів США, а також 16 910,73 грн. пені, нарахована за період з 26 липня 2015 року по 13 січня 2016 року, підлягає стягненню з божника і поручителя в солідарному порядку.

Вимоги банку про стягнення з поручителя заборгованості за простроченими щомісячними платежами до 26 липня 2015 року задоволенню не підлягають у звязку з припиненням дії поруки за щомісячними грошовими зобовязаннями в порядку ч.4 ст.559 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, недоведеність позовних вимог безпідставні. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується доданою до позовної зави довідкою-розрахунком, виданою посадовою особою Банку, а також випискою із особистого рахунку, в якому відображені всі банківські операції за спірним кредитним договором, які в силу ст.ст.59, 64 ЦПК України являються допустимим доказом у справі.

У передбаченому законом порядку вказані письмові докази відповідачами не спростовані і не оспорені. Доказів в обґрунтування неправильності визначення суми боргу і пені скаржник ОСОБА_3 ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надавала, клопотання про їх витребування не заявляла, в чому саме полягає неправильність визначення заборгованості не довела.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Банком неправильно нарахована пеня, не заслуговують на увагу. Як вбачається із доданого дог позовної заяви розрахунку пені, нарахування штрафних санкцій проведено Банком у відповідності з розділом 8 кредитного договору з дотриманням строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно стягнув заборгованість в доларах США, а не в національній валюті, і не навів у своєму рішенні гривневий еквівалент стягнення, не заслуговують на увагу.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Як вбачається із матеріалів справи, Банк має відповідні ліцензії на здійснення валютних операцій (а.с.15-18), кредит видавався в доларах США, позичальник зобовязався повернути кредит в валюті кредитування, а тому суд першої інстанції обгрунтовано стягнув суму боргу у відповідності з умовами кредитного договору в валюті кредитування доларах США.

Не заслуговують на увагу і доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм ст.169 ЦПК України. Як вбачається із матеріалів справи, про час і місце судового розгляду відповідачі повідомлялися належним чином у відповідності з вимогами ст.ст.73, 76 ЦПК України (а.с.133-134).

В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 був недоплачений судовий збір на суму 15 713, 70 грн., ухвалою суду від 13 січня 2017 року за її клопотанням відстрочено сплату судового збору до розгляду справи судом апеляційної інстанції. Зважаючи на те, що за результатами розгляду апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3, не підлягає зміні, оскільки сума до стягнення судом першої інстанції визначена правильно, недоплачена сума судового збору підлягає стягненню зі скаржника ОСОБА_3

Керуючись ст. ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року по цій справі в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 скасувати і ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» прострочену заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10 квітня 2008 року, розмір якої станом на 26 липня 2015 року становить 3 425, 78 доларів США (три тисячі чотириста двадцять пять доларів США 78 центів) , із яких за тілом кредиту 1 178,66 доларів США, за відсотками 2 247, 12 доларів США, а також пеня на загальну суму 7 758,53 грн. (сім тисяч сімсот пятдесят вісім гривень 53 копійки).

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10 квітня 2008 року, що виникла після 26 липня 2015 року, розмір якої станом на 13 січня 2016 року становить 36 859, 71 долари США, ( тридцять шість тисяч вісімсот пятдесят девять доларів 71 цент), із яких: за тілом кредиту 34 582,08 доларів США, за відсотками 2 277,63 доларів США, а також 16 910,73 грн. пені (шістнадцять тисяч девятсот десять гривень 73 коп.), нарахованої за період з 26 липня 2015 року по 13 січня 2016 року.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з поручителя ОСОБА_4 простроченої заборгованості зі сплати щомісячних платежів і пені, що утворилася до 26 липня 2015 року, відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (банк одержувача: ГУДКСУ в Запорізькій області, одержувач : УДКСУ у м. Запоріжжі Запорізької області, 22030001, код одержувача (код за ЄДРПОУ): 38025409, код банку одержувача (МФО) 813015, рахунок одержувача: 0007, призначення платежу: судовий збір, код суду 02891457, пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») судовий збір у розмірі 15 713, 70 грн. (п'ятнадцять тисяч сімсот тринадцять гривень 70 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: