АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

27 квітня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», третя особа: виконуючий обов'язки голови правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» Коновець Сергій Олександрович про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та виплату премій,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року,

встановила:

у жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ НАК «Нафтогаз України» від 09.09.2016 року № 411-к; поновити його на посаді начальника управління енергетичного менеджменту Департаменту енергоефективності та енергозбереження ПАТ НАК «Нафтогаз України»; стягнути з відповідача: середній заробіток за час вимушеного прогулу у серпні 2016 року в розмірі 13 268,08 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення в розмірі 35 581,11 грн.; заробітну плату за відпрацьований робочий час у вересні 2016 року та інші належні виплати за цей період; премію до Дня незалежності України в розмірі 10 510,00 грн.; зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 1,00 грн.; визнати в.о. голови правління ПАТ НАК «Нафтогаз України» винним у незаконному звільненні позивача та зобов'язати його покрити шкоду, заподіяну ПАТ НАК «Нафтогаз України» у зв'язку із оплатою позивачу часу вимушеного прогулу. В ході розгляду справи позивач уточнював свою вимоги та заві від 09.12.2016 р. просив стягнути заробіток за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення в розмірі 119 852 грн., а також премію до Дня незалежності України в сумі 15 765 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування обставин по справі, порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що його було звільнено без законним підстав.

Своє звільнення позивач вважає виявом утиску, що є однією з форм дискримінації. Позивач вказував, що створення ситуації з блокуванням його перепустки, події, що передували зазначеному, штучно створений процес його вивільнення, систематичне не реагування на його звернення та прохання, ігнорування та зникнення його заяв, ретельна перевірка листа непрацездатності, внаслідок чого він не отримав належні йому виплати, не реагування на його звернення щодо причин невиплат є приниженням людської гідності, а також образливим та зневажливим ставленням по відношенню до нього.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені порушення трудової дисципліни позивачем, які мали неодноразовий характер, могли бути підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення за прогул без поважних причин за ч. 4 ст. 40 КЗпП України, яке було застосовано відповідачем в межах встановленого законом строку, з урахуванням часу тимчасової непрацездатності позивача.

Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу предмету позову, суд першої інстанції вважав, що відповідачем не порушено жодних прав, законних інтересів позивача та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 36, 40, 147-148, 232, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 23, 1167 ЦК України.

В наказі про звільнення позивача №411-к від 09 вересня 2016 р. вказується, що він був відсутній в приміщенні компанії, де розташоване його робоче місце:

29.07.2016 р. з 11.20 до 12.08 та з 13.15 до 16.15;

22.08.2016 р. з 09.38 до 12.30 та з 13.15 до 17.30;

23.08.2016 р. з 08.30 до 12.30 та з 13.15 до 16.30;

25.08.2016 р. з 08.30 до 12.30 та з 13.15 до 17.30;

26.08.2016 р. з 08.30 до 12.30 та з 13.15 до 16.15;

29.08.2016 р. з 08.30 до 12.30 та з 13.15 до 17.30;

30.08.2016 р. з 08.30 до 12.30 та з 13.15 до 17.30;

31.08.2016 р. з 08.30 до 12.30 та з 13.15 до 17.30.

Позивач визнає факт своє відсутності на роботі в означені дати та проміжки часу, однак вважає, що він був відсутній через поважні причини, про що надавав пояснення в своїх службових записках. Позивачем було надано копії його службових записок від 25.07.2016 р., 29.07.2016 р., 22.08.2016 р. на ім'я директора Департаменту енергоефективності та енергозбереження Войтовича Ю.Л., які не містять посилання на конкретні обставини, а як пояснив позивач в судовому засіданні, він займався пошуками іншої роботи. Позивачем не отримувався дозвіл керівника структурного підрозділу на тимчасове перебування поза межами службового приміщення у робочий час, що передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку (а/с 87-93 т. 1).

Вказуючи про те, що 23.08.2016 р., 25.08.2016 р., 29.08.2016 р., 30.08.2016 р. та 31.08.2016 р. він був відсутній на роботі з поважних причин, оскільки не міг потрапити до приміщення, позивач посилається на те, що було заблоковано його електронну картку-перепустку. Однак, дані про блокування службової перепустки не підтверджені. Як видно з наданих відповідачем даних централізованої системи відеоспостереження та контролю доступу, встановленому в будинку за адресою: АДРЕСА_1 у позивача не було перешкод для проходу 23.08.2016 р., після чого він покинув приміщення, а також безперешкодно проходив та виходив з 01.09.2016 р. по 12.09.2016 р. (а/с 105-107 т. 1).

Позивач вважає, як наказ від 09.09.2016 р. про його звільнення, так і лист-попередження про наступне звільнення від 01.09.2016 р. проявом утиску щодо нього.

При цьому позивач посилався на положення Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україна», відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 якого, утиском є небажана для особи поведінка, метою або наслідком якої є приниження її людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери.

Відповідно до ст. 24 Конституції України не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивачем не було визначено за якою саме ознакою, як він вважає, було принижено його людську гідність, не наведено обставин, які давали б підстави вважати його звільнення з роботи дискримінаційним, а також приниження його людської гідності, образливе та зневажливе ставлення до нього з боку відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував вимоги законодавства щодо необхідності з боку відповідача доводити відсутність його дискримінації, що в свою чергу порушує засади змагальності сторін, права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, є необґрунтованими. При розгляді справи судом першої інстанції було досліджено всі надані позивачем докази, витребувано від відповідача копії наказів та інші документи, допитано за клопотанням позивача в якості свідка Войтовича Ю.Л..

За результатами оцінки всіх наявних в справі доказів не встановлено фактів будь-якого утиску відносно позивача як діями відповідача до звільнення позивача, так і наказом про його звільнення за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідачем було отримано згоду профспілкового комітету на звільнення позивача відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідно до вимог ст. 43 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 755/15073/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2228/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.