АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 757/11022/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2155/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_4, в якому просив визнати договір поруки №014/0049/74/45164/1 від 06 лютого 2006 року припиненим.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 лютого 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33 650 доларів США зі сплатою 12,5% річних, строком на 240 місяців, з кінцевим терміном погашення 06 лютого 2026 року. В якості забезпечення за кредитним договором між банком та ним було укладено договір поруки від 06 лютого 2006 року. Останній платіж за кредитним договором було здійснено 26.12.2011 року. 28.04.2012 року на адресу позичальника надійшла вимога від банку про дострокове виконання грошових зобов'язань. 27.02.2015 р. на адресу поручителя надійшла вимога про виконання зобов'язань за договором поруки. Вважав, що банк, звернувшись до нього, як поручителя, з вимогою у лютому 2015 р. пропустив шестимісячний строк для звернення до поручителя з такою вимогою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись незаконність і необґрунтованість, неправильне застосування та порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не правильно та на власний розсуд трактує положення ч.4 ст.559 ЦК України, що призвело до ухвалення не законного рішення.

Апелянт також посилався на те, що існує усталена судова практика про застосування вказаної норми права, зокрема, і висловлена у постановах ВСУ, проте суд незаконно не взяв їх до уваги. Зокрема, апелянт посилається на те, що суд не врахував позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 17 вересня 2014 року №6-170цс13.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших правових підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року скасовано та справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, у кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 06.02.2026 року, тому тільки з цієї дати буде відраховуватися шестимісячний строк звернення до поручителя і за таких обставин порука не вважається припиненою.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті, проте не може погодитися із зазначеними судом підставами для ухвалення такого рішення, оскільки суд не правильно застосував норми матеріального права.

Колегією суддів встановлено, що 06 лютого 2006 року між Акціонерним поштово- пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 33 650 доларів США зі сплатою 12,5% річних, строком на 240 місяців, з кінцевим терміном погашення 06 лютого 2026 року (а.с.7-8).

06 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки (а.с.13).

Відповідно до п. 4.1 договору поруки договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. При цьому сторони констатують, що строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, так як він визначається моментом повного погашення заборгованості позичальника по кредитному договору.

Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України).

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Судовою колегією встановлено, що в даному випадку сторони договору поруки, ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», встановили строк, після закінчення якого, припиняється порука - три роки з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Дійсно, суд першої інстанції правильно вказав, що першопочатково публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 визначили кінцевим терміном погашення кредиту 06 лютого 2026 року.

Проте, п.7.5 кредитного договору від 06 лютого 2006 року, сторони погодили право банку на дострокове стягнення заборгованості, у разі прострочення боржником строку виконання своїх зобов'язань.

28.04.2012 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль», у зв'язку із порушенням боржником зобов'язань, звернулося до позичальника з вимогою про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором до 28 червня 2012 року (а.с.14).

Тобто, банком, у передбачений умовами договору спосіб, було змінено строк виконання основного зобов'язання боржника з 06 лютого 2026 року на 28 червня 2012 року.

Таким чином, враховуючи п.4.1 договору поруки, банк мав право звернутися до поручителя до 28 червня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2015 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» звернулося до поручителя ОСОБА_1 з вимогою про виконання грошових зобов'язань (а.с.15).

Таким чином, порука ОСОБА_1 не припинилася, оскільки банк звернувся до нього з вимогою, у передбачений договором поруки трирічний строк (п.4.1), з дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Таким чином, позов ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» є безпідставним та не підлягає задоволенню саме з наведених колегією суддів підстав.

Враховуючи викладене, оскільки судом першої інстанції було неправильно вказано підстави для відмови у задоволенні позову, то колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді