У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області в особі Виконавчого комітету селищної ради смт Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_7, треті особи: Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, Рахівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області Юраш Наталія Іванівна, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договору довічного утримання та заяви про надання згоди на відчуження майна, визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргоюОСОБА_6 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які є її дідусем та бабусею, оскільки був набутий за час їх перебування у шлюбі, зареєстрованому 18 лютого 1946 року.

Вона є спадкоємцем спірного будинку у порядку ч. 1 ст. 1266 ЦК України, оскільки її батько, син ОСОБА_9 та ОСОБА_10, помер раніше своїх батьків.

Проте при зверненні до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спірний будинок ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не належить.

Вважала, що договір довічного утримання від 18 липня 2000 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, є недійсним, як такий, що не відповідає вимогам ст. 23 КпШС України, п. 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки був посвідчений нотаріусом без отримання згоди на його укладення другим із подружжя - ОСОБА_10

Зазначала, що заява ОСОБА_10 про надання згоди своєму чоловіку на відчуження будинку за договором довічного утримання, є такою, що не відповідає вимогам закону, і повинна бути визнана недійсною, так як ОСОБА_10 була неписьменною, не вміла читати та писати, тому, на її думку, скласти правочин у формі такої заяви вона не могла.

Вказувала, що про наявність оскаржуваного договору та заяви їй стало відомо лише у листопаді 2015 року.

Просила поновити їй строк позовної давності для звернення із цим позовом; визнати недійсними та такими, що не відповідають вимогам закону, заяву ОСОБА_10, складену 18 липня 2000 року від її імені секретарем Виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району про надання згоди на відчуження ОСОБА_9 належного на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 за договором довічного утримання ОСОБА_7, договір довічного утримання, укладений 18 липня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Юраш Н.І., зареєстрований у реєстрі за № 885; визнати нерухоме майно - вказаний житловий будинок - спільним сумісним майном подружжя - ОСОБА_9 та ОСОБА_10; визнати за нею в порядку спадкування за правом представлення право власності на Ѕ частини спірного житлового будинку, які належали в рівних частинах до дня смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не може бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що ОСОБА_10 у письмовій заяві від 18 липня 2000 року, яка посвідчена у порядку, встановленому законом, надала свою згоду на відчуження своїм чоловіком ОСОБА_9 належного їм на праві власності спірного житлового будинку їхній дочці ОСОБА_7 за договором довічного утримання; волевиявлення ОСОБА_10 на відчуження цього житлового будинку було законним та вільним, доказів на підтвердження того, що заява не була підписана ОСОБА_10, суду не надано. Умовами договору передбачено надання ОСОБА_7 довічного утримання як ОСОБА_9, так і ОСОБА_10, за життя останніх договір не був розірваний. Право спільної сумісної власності подружжя на будинок не порушувалося, вони володіли, управляли та розпоряджалися майном за спільною згодою, отже, спір про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя відсутній. Крім того, оскільки будинок був відчужений ОСОБА_9 за договором довічного утримання, то у ОСОБА_7 правомірно виникло право власності на нього.

Судами встановлено, що будинок АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 11 червня 1973 року, виданим на підставі рішення виконкому Кобилецько-Полянської селищної ради депутатів трудящих Рахівського району Закарпатської області від 07 червня 1973 року № 24, належав ОСОБА_9 (а. с. 60), який на цей час перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 (а. с. 10, 11, 27).

18 липня 2000 року ОСОБА_10 у заяві, адресованій приватному нотаріусу Рахівського районного нотаріального округу Юраш Н.І., посвідченій секретарем Виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, надала свою згоду на відчуження своїм чоловіком ОСОБА_9 належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 їхній дочці ОСОБА_7 за договором довічного утримання (а. с. 61).

18 липня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 був укладений договір довічного утримання, за яким ОСОБА_9 передав у власність своїй дочці ОСОБА_7 жилий будинок АДРЕСА_1, а остання, у свою чергу, зобов'язалася довічно повністю утримувати своїх батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, забезпечувати їх харчуванням, доглядом, лікуванням, опаленням житла, іншою необхідною допомогою, зберігати в їх довічному користуванні будинок (а. с. 12).

Право власності за ОСОБА_7 на спірний житловий будинок було зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» 30 листопада 2010 року (а. с. 22).

11 квітня 2014 року Рахівською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 71/2014 (номер у спадковому реєстрі 55969516) щодо майна ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та 16 травня 2014 року - спадкова справа № 97/2014 (номер у спадковому реєстрі № 56084487) щодо майна ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 15, 16).

Згідно з листом Рахівської державної нотаріальної контори від 20 червня 2015 року № 74 ОСОБА_6 повідомлено, що зазначене нею у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом за ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спадкове майно за адресою: АДРЕСА_1, Закарпатська область, спадкодавцям не належить (а. с. 17).

Батько ОСОБА_6, був сином ОСОБА_9 та ОСОБА_10, та помер раніше своїх батьків - ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 23−26, 28).

Відповідно до ст. 23 КпШС України, чинним на час укладення оспорюваного договору, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно з положеннями ст. ст. 425, 426 ЦК Української РСР, чинними на час укладення оспорюваного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу).

На час укладення договору ОСОБА_9 вважався непрацездатною особою за віком, доказів про те, що на час укладення договору довічного утримання ОСОБА_10 заперечувала проти цього договору, матеріали справи не містять. Крім того, з тексту договору вбачається, що ОСОБА_7 взяла на себе зобов'язання утримувати як ОСОБА_9, так і ОСОБА_10 З укладеного договору до неї перейшло право власності на зазначене нерухоме майно.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак