Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/1380/15-ц Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В.
Категорія 39 Доповідач Жигановська О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Жигановської О.С.

суддів Якухно О.М., Коломієць О.С.

при секретарі судового

засідання ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільно нажитому майні подружжя

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08 грудня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. Зазначив, що під час перебування у шлюбі його батьки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 побудували житловий будинок №137 по вул..Максютова у м.Житомирі. У серпні 1984 року будівництво зазначеного будинку було завершено та проведено його інвентаризацію, проте батьки не отримали правовстановлюючих документів на нього. 06.11.1984 року мати померла. Після її смерті він /позивач/ прийняв спадщину шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. У 1987 року батько одружився із ОСОБА_3, а 28.03.1989 року він отримав на своє імя свідоцтво на право особистої власності на спірний будинок. 30.07.2014 року батько помер. Виходячи із зазначеного, просив встановити факт, що спірний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності його покійним батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_7, оскільки фактично побудований в період їх шлюбу, та визнати за ним (позивачем) право власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_7, а саме на ? частину будинку №137 по вул.Максютова у м.Житомирі.

У квітні 2015 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, вимоги якої обґрунтувала тим, що із 29.11.1987 року перебувала із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони спільно побудували житловий будинок №137 по вул..Максютова у м.Житомирі, який прийнятий в експлуатацію 28.03.1989 року. Право власності оформлено на ОСОБА_6 Після його смерті /30.07.2014 року/ відкрилася спадщина, про прийняття якої до нотаріальної контори звернулася вона як дружина та діти. Оскільки під час прийняття спадщини виник спір щодо часток у спадковому майні, просила визнати за нею право власності на ? частину у спільно нажитому майні подружжя, а саме: житлового будинку №137 по вул..Максютова у м.Житомирі.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 08 грудня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити за безпідставністю, в той час як суд відмовив їй за недоведеністю позовних вимог. На думку апелянта, незважаючи на дату здачі спірного будинку в експлуатацію та його державної реєстрації, матеріали інвентарної справи та проведена в серпні 1984 року інвентаризація свідчать про те, що будинок побудовано у 1984 році. Отже вказані обставини підтверджують, що спірний будинок є спільною сумісною власністю його батьків, а він як спадкоємець, що фактично прийняв спадщину після смерті матері, має право на ? його частину.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, та ухвалити нове рішення про задоволення даних вимог. Посилається на те, що в розумінні норм ст.22 КпШС УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, житловий будинок є спільною сумісною власністю її та покійного чоловіка ОСОБА_6, оскільки він введений в експлуатацію та визнаний придатним для проживання саме в період їх шлюбу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги сторін не підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 17.05.1975 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, від якого народився ОСОБА_2 позивач по даній справі (а.с.7,8).

20 жовтня 1976 року рішенням виконкому Богунської районної ОСОБА_8 депутатів трудящих м.Житомира №477 ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. по вул.Максютова, 137 у м. Житомирі для будівництва одноквартирного житлового будинку (а.с.20). Як вбачається із матеріалів справи, на виділеній ОСОБА_6 земельній ділянці по вул.Максютова у м.Житомирі збудований будинок №137 та 21 серпня 1984 року проведено його інвентаризацію (а.с.12-19).

06 листопада 1984 року ОСОБА_7 померла (а.с.9). 29.02.2016 року за заявою ОСОБА_2 заведена спадкова справа №20/2016 до майна померлої ОСОБА_7 (а.с.206 -207).

29.11.1987 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб із Гошею /ОСОБА_4/ ОСОБА_9 (а.с.50).

04.10.1988 року складений акт про прийняття житлового будинку по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі в експлуатацію із жовтня 1988 року. Згідно зі змістом указаного акту, будівництво спірного будинку було розпочато в жовтні 1976 року, а закінчено його будівництво у вересні 1988 року. Даний акт прийомки затверджений рішенням Виконкому Богунської районної ОСОБА_8 народних депутатів від 17.02.1989 за №42 (а.с.116).

28.03.1989 року виконкомом Богунської районної ОСОБА_8 народних депутатів м.Житомира ОСОБА_6 видано свідоцтво №2-2820 на право особистої власності на жилий будинок, який розташований по вул. Максютова, 137 в м. Житомирі. На підставі вказаного свідоцтва 29.03.1989 року Житомирським міжміським БТІ проведена реєстрація права власності на указаний будинок за ОСОБА_6 (а.с.21,119).

30.07.2014 року ОСОБА_6 помер (а.с.10, 44).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок не набув статусу житлового на час смерті ОСОБА_7, яка в свою чергу не набула права власності на нього, а відтак він не є обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та подальшого спадкування після смерті останньої. Разом з тим, вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 щодо визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку як спільного майна подружжя, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачкою не доведено факт набуття спірного нерухомого майна під час перебування у шлюбі із ОСОБА_6 та за їх спільні кошти.

Вказані висновки суду ґрунтуються на вимогах законодавства, що регулює дані правовідносини, та підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами.

Так, відповідно до статті 524 ЦК УРСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_7, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529- 535 ЦК УРСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судом встановлено, що будівництво житлового будинку №137 по вул.Максютова у м. Житомирі було розпочато у жовтні 1976 року і закінчено у вересні 1988 року.

У цей період питання набуття права власності на житловий будинок регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_8 СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ОСОБА_8 СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, а також прийнятою відповідно до згаданого Указу постанова ОСОБА_8 Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 3211 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_8 СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (що втратила чинність згідно ОСОБА_8 Міністрів СРСР від 05 жовтня 1989 року № 827. Вказаними нормативними актами визначались умови та правові наслідки житлового будівництва.

Так, згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти включно як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 ОСОБА_8 від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його із додержанням встановлених вимог, а набуття права власності не повязувалось із реєстрацією вказаної нерухомості.

Разом з тим, 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Крім того будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої ради народних депутатів трудящих.

Зокрема, за пунктом 16 цього Переліку до таких правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, відносились свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих ОСОБА_8 депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів.

Як вище зазначалось, житловий будинок №137 по вул.Максютова в м.Житомирі був прийнятий в експлуатацію 04.10.1988 року, про що складений відповідний акт, затверджений рішенням виконкому Богунської районної ОСОБА_8 народних депутатів від 17.02.1989 за №42 (а.с.116). 28.03.1989 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво №2-2820 на право особистої власності на цей житловий будинок, а 29.03.1989 року Житомирським міжміським БТІ проведена реєстрація права власності на вказану нерухомість (а.с.21,119).

Отже, на час смерті ОСОБА_7 спірний будинок хоча і був закінчений будівництвом, про що свідчать матеріали первинної інвентаризації, проведеної у серпні 1988 року, проте не був прийнятий в експлуатацію, як того вимагають вище наведені нормативні акти, а відтак він не набув статусу житлового будинку. Незважаючи на те, що будинок побудовано на земельній ділянці відведеній у передбачений законодавством спосіб та відповідно до проекту і необхідної технічної документації, до моменту прийняття його в експлуатацію він не є житловим будинком у розумінні положень норм ст.ст.100-102 ЦК УРСР. Вказані обставини перешкоджають визнанню даної нерухомості обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а також обєктом спадкування після смерті останньої.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3, то колегія суддів вважає наступне.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи ОСОБА_3 про те, що будинок №137 по вул..Максютова у м.Житомирі побудований за період її шлюбу із ОСОБА_6.

Як вбачається із висновку судової будівельно-технічної експертизи №663/10.15 від 02.10.2015 року технічні показники (загальна та корисна площа, планування, кількість жилих кімнат та підсобних приміщень житлового будинку вказані в акті від 04.10.1988 року та в технічному паспорті БТІ №15204 складеного станом на 17.08.1984 року, є ідентичними. З технічних документів, що містяться в матеріалах справи, відсутні будь-які документи, які б вказували на проведення будь-яких будівельних робіт, в тому числі переобладнання, перепланування, прибудови та надбудови, здійснені в період з 1984 року /рік складання технічного паспорту/ по 1989 рік /рік прийняття житлового будинку згідно акту/.

Під час апеляційного розгляду представники ОСОБА_3 заявили, що відомості щодо технічного стану спірного будинку, зазначені у матеріалах інвентаризаційної справи станом на 1984 рік, тобто первинної інвентаризації будинку, не відповідають дійсності, оскільки при їх виготовленні технік лише переніс інформацію із проекту на будівництво житлового будинку, а не відобразив справжній стан речей.

Колегія суддів не приймає вказані доводи представників ОСОБА_3, оскільки вони є лише припущеннями та спростовуються змістом інвентарної справи №15204 (а.с.100-112), яка містить детальний опис та графічні зображення, в тому числі і чернетки /абрис, ескіз/ житлового будинку та господарських споруд.

Незначні відмінності у площах кімнат будинку, які виявлені при порівнянні технічної документації за 1984 рік та за 2016 рік (а.с.236-238), не свідчать про добудови та переобладнання будинку у період з 1987 по 2014 роки, тобто час перебування у шлюбі ОСОБА_6 і ОСОБА_3 та не дозволяють дійти висновку про набуття спірного майна саме у цей період.

За наведених обставин сам по собі факт реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_6 у період шлюбу із ОСОБА_3 не є достатньою підставою для визнання вказаного будинку спільним сумісним майном цього подружжя.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: