Справа № 461/5150/16 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/1234/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Сигерич Маряни Адамівни, з участю третьої особи: Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання довіреності недійсною -,

в с т а н о в и л а:

8 серпня 2016 року позивач звернулася з позовом, в якому просить визнати недійсною видану від її (позивача) імені 3 квітня 2004 року ОСОБА_7 нотаріально посвідчену довіреність. В обґрунтування свого позову посилається на те, що оспорюваною довіреністю вона надала повноваження ОСОБА_7 бути її представником щодо дарування ОСОБА_8 квартири №4 в будинку №43 на пр.Свободи у м.Львові. Позивач вважає, що оспорювана довіреність порушує її права та інтереси, які підлягають судовому захисту шляхом визнання довіреності незаконною, оскільки відповідач оманливим способом переконала її підписати цю довіреність. Позивач зазначає, що в силу її похилого віку, безпорадного стану, та на підставі оспорюваної довіреності відповідач ОСОБА_7 подарувала належну їй квартиру ОСОБА_8 Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 12 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсною довіреність від 3 квітня 2004 року, видану від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 для вчинення договору дарування ОСОБА_8 квартири № 4 у будинку № 43 на проспекті Свободи у м.Львові, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровану в реєстрі за № 943.

Рішення оскаржила ОСОБА_4, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Стверджує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що вона не мала наміру подарувати квартиру, довіреність видана під впливом обману чи зловживання довірою. Вважає, що позивач вчинила цілеспрямовані дії на надання довіреності для дарування квартири. Довіреність відповідає вимогам закону, посвідчена нотаріально.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на її доводи.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить відхилити апеляційну скаргу та залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що на підставі свідоцтва № Г-19380 від 28 квітня 1998 року позивачеві належала квартира № 4 у будинку № 43 а проспекті Свободи у м.Львові.

3 квітня 2004 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу посвідчено довіреність, видану ОСОБА_5 ОСОБА_7 на представництво інтересів ОСОБА_5 щодо дарування на імя ОСОБА_8 квартири № 4 у будинку № 43 а проспекті Свободи у м.Львові. Довіреність зареєстрована за № 943 у реєстрі № 2 для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

16 червня 2004 року між ОСОБА_7, яка діяла на підставі оспорюваної довіреності від імені ОСОБА_5 (дарувальник), та ОСОБА_8 (обдаровувана) укладено договір дарування квартири № 4 у будинку № 43 а проспекті Свободи у м.Львові.

Статтею 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ІДК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність звернена до третьої особи, з якою представник буде вчиняти правочин від імені особи, яка видала довіреність. Довіреність являє собою підтвердження наявності повноважень у предсавника, а тому вона свідчить про те, що у представника і особи, яку він представляє, виникли відносини представницта, і представник діє легітимно від особи, зазначеної в довіреності.

Згідно з ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Порядок видачі, реєстрації довіреностей станом на 3 квітня 2004 року регулювався Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 3 березня 2004 року (далі - Інструкції).

Пунктом 146 Інструкції визначено, що нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені фізичної особи або юридичної особи, на імя однієї або кількох осіб з чітко визначеними юридичними діями, які належить учинити представникові. У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові, місце проживання представника і особи, яку представляють.

Пунктом 147 Інструкції передбачено, що строк, на який може бути видана довіреність, визначається цивільним законодавством України. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Довіреність, у якій не зазначена дата її посвідчення, є нікчемною.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до п. 3 ст.3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

За загальними правилами ст.215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеними посилання позивача на недійсність правочину, оскільки довіреність на імя ОСОБА_7 3 квітня 2004 року укладена у відсутності волевиявлення позивача та за невідповідності внутрішній волі. Отже наявні правові підстави для задоволення позову, визнання недійсною довіреності, виданої 3 квітня 2004 року ОСОБА_9 на імя ОСОБА_7 з підстав, передбачених ч. 1,2,3 ст.203 ЦК України, ч.1 ст.215 ЦК України. Суд врахував пояснення позивача, що вона не могла продавати квартиру, бо іншого житла не мала і не має; зареєстрована та проживає постійно сама, отримує пенсію за цією адресою, оплачує комунальні платежі за адресою спірної квартири. Вважає, що відповідач ОСОБА_7 її обманула, скориставшись її похилим віком, станом здоровя та безграмотністю. Про те, що квартира продана дізналася лише в 2015 році, коли мала намір подарувати житло своїй онуці. Відразу ж звернулась в правоохоронні органи з приводу шахрайства з боку відповідача; по факту її заяви занесені відомості до ЄРДР. На обґрунтування цих висновків судом наведено відповіді правоохоронних органів, квитанції про сплату комунальних послуг, пояснення свідка ОСОБА_10, - сусідки позивача, яка підтвердила факт проживання останньої в квартирі, оплату комунальних послуг і догляд за квартирою, що була предметом договору дарування.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначені судом першої інстанції докази не спростовують нотаріально посвідченої довіреності від 3 квітня 2004 року, у якій зазначено, що ОСОБА_5 діяла вільно, довіреність підписала особисто у присутності нотаріуса, її особу було встановлено, а дієздатність перевірено, при підписанні вказаної довіреності її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. У довіреності, також, вказана дата її вчинення відповідно до вимог ст. 247 ЦК України та інші відомості, без зазначення яких представник не зможе виконати передбачені довіреністю дії, зокрема, відомості щодо особи, яку представляють, та представника, обсяг дій, на які уповноважений представник.

Відповідь Галицького ВП НП у Львівській області носить формальний характер та не містить жодної інформації щодо обставин справи. Квитанції про оплату комунальних послуг за адресою спірної квартири підтверджують ніким не оспорюваний факт проживання позивача в № 4 на пр. Свободи 43 у м. Львові та оплату за спожиті нею послуги.

Разом з тим, є доведеним, що у розпорядженні позивача перебували копії оспорюваної довіреності від 3 квітня 2004 року та вчиненого на її підставі договору дарування від 16 червня 2004 року, які позивачем додані до позовної заяви. Представник позивача в судовому засіданні також ствердив цю обставину. З 2004 року позивач не порушувала питання про припинення представництва за виданою нею довіреністю, зокрема, про скасування такої.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину. Тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним може бути визнаний правочин, який не відповідає вимогам закону.

Позивач просила задовольнити її вимоги з підстав, що ОСОБА_7 скористалася її (позивача) похилим віком, безпомічним, безпорадним станом (старече слабоумство, стан алкогольного чи наркотичного спяніння); з підстави обману щодо правової природи підписаного документа, як потім виявилося - договору дарування, під впливом тяжкої обставини, за невідповідності переконанням та внутрішній волі (ст.ст.203,215,229,230 ЦК України). Відтак, позивач посилається на підстави визнання правочину, які є взаємовкилючними.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України та розяснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.Видача довіреності, відповідно до ст. 244 ЦК України, є одностороннім правочином, недійсність якого не може бути визнана судом у звязку із введенням однієї зі сторін в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, властивостей речі. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обовязків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення (природи правочину, прав та обовязків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням) , такий правочин визнається судом недійсним Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману на відміну від помилки є умисел. Угода під впливом обману укладається внаслідок умисних недобросовісних дій іншої сторони, яка створює у потерпілої сторони обманну уяву про обставини, які мають суттєве значення для укладення угоди. Позивач як сторона, що діяла під впливом обману, повинен довести: факт обману, наявність умислу з боку відповідача, наявність суттєвих обставин, відносно яких він був введений в оману.

Норми ст.230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Видача довіреності, відповідно до ст. 244 ЦК України, є одностороннім правочином, недійсність якого не може бути визнана судом у звязку із введенням однієї зі сторін в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції в мотивах оскаржуваного рішення не зазначає конкретну норму закону, яка могла би бути підставою для визнання правочину недійсним. Суд посилається на ст. 203 ЦК України (загальні вимоги для чинності правочину) та ст. 215 ЦК України, в якій перелічені всі можливі підстави для недійсності правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

4 березня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування вказаної вище квартири, який від її імені вчинений представником ОСОБА_7 на підставі оспорюваної довіреності.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 10 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Цим рішенням встановлено, що довіреність була добровільно підписана, а відтак, позивач добровільно надала повноваження ОСОБА_7 на відчуження квартири шляхом її дарування. Зазначене рішення суду набрало законної сили і відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України встановлені ним обставини щодо позивача не підлягають доказуванню у цій справі.

Колегія суддів прийщла до висновку, що порушень вимог ст. 203,215 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при оформленні довіреності від 3 квітня 2004 року допущено не було. Зміст довіреності відповідає чинному законодавству, ОСОБА_5 на момент посвідчення довіреності мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, видача довіреності була спрямована на реальне настання правових наслідків.

Ці обставини не врахував суд першої інстанції та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від суду під час ухвалення рішення обєктивно вирішити всі питання щодо обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та визначити якими доказами вони підтверджувалися.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 12 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсною довіреності від 3 квітня 2004 року, виданої від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 (Сигерич) Маряни Адамівни для вчинення договору дарування ОСОБА_8 квартири № 4 на проспекті Свободи, 43 у м.Львові, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованої в реєстрі за № 943, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскарженим у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді