Номер провадження: 22-ц/785/268/17
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Горецької Валентини Миколаївни, ПАТ «Райффайзен банк Аваль», третя особа служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, про визнання іпотечного договору недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року,

встановила:

29.04.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, як законний представник в інтересах своїх малолітньої доньки, обґрунтовуючи його тим, що 24.12.2007 року її чоловік ОСОБА_4 уклав з ВАТ «Раффайзен банк Аваль» кредитний договір для отримання грошей на придбання квартири для проживання сім'ї. 15.01.2008 року було укладено договір купівлі-продажу та договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Після придбання зазначеної квартири та здійснення ремонтних робіт вони з малолітньою дитиною оселилися у придбаній квартирі де проживають по теперішній час. ОСОБА_2 зазначає, що під час укладання договорів купівлі-продажу та іпотеки спірної квартири ні вона ні ОСОБА_4 не приховували того, що мають дитину, однак на момент укладання договору іпотеки подружжя з дитиною не могли бути зареєстровані у квартирі, що є предметом договору іпотеки, з об'єктивних причин. Оскільки під час укладення спірного договору орган опіки та піклування участі не приймав, тобто укладання договору здійснювалось без попередньої згоди останнього, вважаючи укладання іпотечного договору, таким, що порушує права малолітньої дитини на житло, просила суд визнати договір іпотеки від 15.01.2008 року недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2- ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимогти у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції базується на припущеннях та судом не враховано те, що зазначена квартира є єдиним житлом, де мешкає дитина, під час укладання договорів купівлі-продажу та іпотеки спірної квартири ні позивач ні ОСОБА_4 не приховували того, що мають дитину, однак на момент укладання договору іпотеки подружжя з дитиною не могли бути зареєстровані у квартирі, що є предметом договору іпотеки, з об'єктивних причин. представник ОСОБА_2 зазначає, що згідно діючого законодавства, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (укладання договору іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода орган опіки та піклування є обов'язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, у позивача та відповідача ОСОБА_4 народилася дочка ОСОБА_7 (а.с.15,17).

24.12.2007 року ОСОБА_4 уклав з ВАТ «Райффайзен банк Аваль» (далі Банк) договір про надання кредиту. Того ж дня за кредитні кошти він придбав квартиру за адресою АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання умов кредитного договору ОСОБА_4 передав вказану квартиру в іпотеку банку, уклавши 15.01.2008 року договір іпотеки (а.с.6-12).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Відповідно ст.203 ч. 6 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Отже, предметом доказування у даній справі є наявність підстав недійсності правочину та факт порушення прав малолітньої дитини позивача.

Позивач, звертаючись з позовом в інтересах малолітньої дитини та порушуючи питання про визнання недійсним договору іпотеки, вказує на порушення вимог ст.ст.203,215 ЦПК України та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства» при укладенні спірного правочину, оскільки орган опіки та піклування відповідного дозволу на передачу житла в іпотеку, відносно якого її неповнолітня дочка має право користування за законом, не надавав.

Підставою для визнання недійсним договору щодо майна, права користування яким має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення прав дитини.

Відповідно до спірного договору іпотеки, предмет іпотеки - квартира залишається у володінні та користуванні іпотекодавця. Вказане положення також закріплене в ст. 9 Закону України «Про іпотеку».

Протягом дії договору іпотеки іпотекодавець та члени його родини мають право користування житловим приміщенням.

У даному випадку квартира була придбана за кредитні кошти, договір іпотеки є засобом забезпечення виконання його умов і невід'ємною частиною кредитного договору. На час розгляду справи житлові права дитини на проживання у вказаній квартирі не порушені. Таким чином, виходячи з практики захисту реальних, а не ймовірних прав, укладення батьком - відповідачем ОСОБА_4 спірного договору іпотеки без дозволу органу опіки і піклування не є підставою для визнання його недійсним та задоволення позову матері дитини, в інтересах останньої.

Яке саме право дитини порушене, у зв'язку з укладенням іпотечного договору, та в чому полягає його порушення, сторона позивача суду не навела, адже питання щодо виселення з вказаної квартири її мешканців Банком не ставиться, а до суду з позовом особа може звернутися в порядку, встановленому ЦПК України, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.3 ч.1 ЦПК України).

Належних та допустимих доказів на підтвердження порушення цивільних прав неповнолітньої доньки вчиненим спірним правочином сторона позивача, всупереч вимогам ст.10,60 ЦПК України, суду не надала, чим не довела наявність такого порушення.

За таких суд першої інстанції прийшов до висновку щодо відсутності підстав для судового захисту, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Крім того колегія суддів зазначає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком висловленим у справі №6-589цс16 в якому зазначено, що за змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Також колегія суддів зазначає, що посилання в позові та апеляційні скарзі на ту обставину, що позивач з об'єктивних причин не зареєстрував в іпотечному майні неповнолітню, є недоведеними буд-якими доказами.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

О.Г.Журавльов