Справа № 362/3456/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/1007/17 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 26 09.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрінком» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрінком», треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений 29 липня 2014 року між ним та ПАТ «Український інноваційний банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим № 1277.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 липня 2014 року між ним та відповідачем ПАТ «Український інноваційний банк» укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаною іпотекою забезпечені вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 196 від 29 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрінбанк», відповідно до якого позичальнику надається кредит у розмірі 18 000 000 грн. строком до 28 липня 2019 року включно зі сплатою 20% річних від суми фактичної заборгованості за кредитом та додаткових угод до кредитного договору.

Іпотечний договір від 29 липня 2014 року, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки його зміст суперечить вимогам банківського законодавства, зокрема п. 3.9 Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою НБУ від 28.08.2001 року за №368, що вбачається з наступного.

Позивач ОСОБА_2 є інвестором ПАТ «Укрінбанк» на підставі укладеного між ними 26 вересня 2012 року договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу за № 12-20551, згідно п.п. 1.1., 1.2. якого банк приймає від інвестора грошові кошти на умовах субординованого боргу на депозитному рахунку і зобов»язується повернути їх інвестору та виплатити проценти на умовах та в порядку, встановлених цим договором; розмір субординованого боргу становить 10 707 777,77 дол. США та розміщується на строк по 03 жовтня 2019 року.

Вимоги щодо укладання угоди про залучення коштів на умовах субординованого боргу містяться у главі 3 розділу 3 Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, відповідно до п. 3.9. якої на період чинності укладеної угоди (до часу погашення облігації) банк-боржник не має права укладати договорів, за якими в банку-боржника виникає/може виникнути: обов»язок щодо передавання Інвестору коштів/майна та/або виконання фінансових/майнових зобов»язань щодо Інвестора (крім тих випадків, якщо таке передавання банком-боржником майна є сплатою процентів за залученим субординованим боргом) або право вимоги до Інвестора (крім договорів, за якими банк-боржник залучає кошти від Інвестора).

Банк-боржник здійснює розрахункові операції з Інвестором, якщо вони не призводять до кредитування або іншого розміщення коштів у Інвестора, або до зустрічних вкладень між Банком та Інвестором, або до виникнення вимог банку-боржника до Інвестора.

За договором про залучення коштів на умовах субординованого боргу №12-20551 від 26 вересня 2012 року позивач ОСОБА_2 є кредитором банку, а відповідач ПАТ «Укрінбанк» є боржником.

За оспорюваним іпотечним договором від 29 липня 2014 року у банку може виникнути право вимоги до іпотекодавця ОСОБА_2, тобто банк є кредитором, а ОСОБА_2 - боржником, і проведення розрахункової операції по погашенню кредитної заборгованості за рахунок майнового поручителя (іпотечного майна) призведе до зустрічних вкладень між банком та інвестором.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що укладення іпотечного договору суперечить вимогам Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, ОСОБА_2 і просив суд ухвалити рішення про визнання вищевказаного іпотечного договору недійсним.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 29 липня 2014 року між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_2 за реєстровим № 1277.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Укрінком» подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідністЗаєць І.О.вків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає, що вбачається з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2014 року між ПАТ «Український інноваційний банк» та ОСОБА_2, за реєстровим № 1277, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано належні позивачу на праві власності: житловий будинок АДРЕСА_2.ділянку площею 0,1800 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; земельну ділянку площею 0,0260 га, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Вказаною іпотекою забезпечені вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 196 від 29 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрінбанк», відповідно до умов якого позичальнику надається кредит у розмірі 18 000 000 грн. строком до 28 липня 2019 року включно зі сплатою 20% річних від суми фактичної заборгованості за кредитом та додаткових угод до кредитного договору.

Також встановлено, що 26 вересня 2012 року між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про залучення коштів на умовах субординованого боргу № 12-20551, відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого банківська установа, відповідач у справі, приймає від інвестора, позивача у справі, грошові кошти на умовах субординованого боргу на депозитному рахунку і зобов'язується повернути їх інвестору та виплатити проценти на умовах та в порядку, в розмірі 10 707 777,77 дол. США та розміщується на строк по 03 жовтня 2019 року (включно).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору було порушено вимоги п. 3.9. глави 3 розділу 3 Інструкції «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні» та умови п. 3.8. договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу від 26 вересня 2012 року, оскільки укладення договору іпотеки обумовлює виникнення у банківської установи права вимоги до Інвестора, а звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості призведе до зустрічних вкладень між банком та інвестором.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ст. 215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов»язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов»язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов»язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов»язання або зобов»язання іншої особи перед іпотекодержателем.

Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Боржник - це іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов»язання, а майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов»язання іншої особи - боржника.

Частина 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» визначає істотні умови договорів іпотеки, відсутність яких може бути підставою для визнання їх недійсними.

Суд першої інстанції, визнаючи укладений між сторонами іпотечний договір недійсним, зазначив про його невідповідність п. 3.9. глави 3 розділу 3 Інструкції «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні» та п. 3.8 укладеного між сторонами договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу від 26 вересня 2012 року.

Згідно умов укладеного між сторонами 26 вересня 2012 року договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу, банківська установа, відповідач у справі, приймає від інвестора, позивача у справі, грошові кошти на умовах субординованого боргу на депозитному рахунку і зобов'язується повернути їх інвестору та виплатити проценти на умовах та в порядку, в розмірі 10 707 777,77 дол. США та розміщується на строк по 03 жовтня 2019 року (включно).

Субординований борг - це звичайні незабезпечені банком боргові капітальні інструменти (складові елементи капіталу), які відповідно до договору не можуть бути взяті з банку раніше п»яти років, а у випадку банкрутства чи ліквідації повертаються інвестору після погашення претензій усіх інших кредиторів. Сума субординованого боргу, включеного до капіталу, щорічно зменшується на 20 відсотків її первинного розміру протягом п»яти останніх років дії договору.

Таким чином, субординований борг - це лише боргові зобов»язання між Інвестором та Банком-отримувачем даних коштів, які по своїй суті жодним чином не обмежують Банк у використанні даних коштів у своїй діяльності та можуть бути включені до капіталу банку.

В п. 3.9. Інструкції, яка діяла на момент укладення іпотечного договору, зазначено, що Банк-боржник здійснює розрахункові операції з Інвестором, якщо вони не призводять до кредитування або іншого розміщення коштів у Інвестора, або до зустрічних вкладень між Банком та Інвестором, або до виникнення вимог банку-боржника до Інвестора.

Зі змісту укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_2 іпотечного договору вбачається, що банк згідно умов цього договору не кредитує позивача, який є майновим поручителем, та не розміщує у нього будь-які грошові кошти, зустрічних вкладень зі ОСОБА_2 за умовами іпотечного договору Банк теж не проводить. Таким чином, підстави вважати, що укладений між сторонами 29 липня 2014 року іпотечний договір суперечить умовам укладеного між сторонами 26 вересня 2012 року договору про залучення коштів на умовах субординованого боргу та порушує п. 3.9 Інструкції «Про порядок регулювання діяльності банків в Україні», в справі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог про визнання недійсним іпотечного договору, зважаючи на встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення позову ОСОБА_2 є таким, що не відповідає обставинам справи.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрінком» - задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :