Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про розірвання договору, припинення дій та стягнення суми, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив розірвати договір банківського рахунку, укладений 24 вересня 2014 року між ним та публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ«Державний експортно-імпортний банк України»), зобов'язати відповідача припинити дії, які порушують його права, закрити поточний рахунок у банківських металах, видати залишок банківських металів зливками тих же номіналів, у яких банківські метали були внесені, а також стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне невиконання взятих на себе зобов'язань.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 липня 2015 року він повідомив ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про розірвання зазначеного договору та видачу йому банківських металів, однак йому було відмовлено.

Вважаючи такі дії відповідача незаконними, просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано договір банківського рахунку в банківських металах від 24 вересня 2014 року № 11725-85520, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Зобов'язано ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» закрити поточний рахунок у банківських металах від 24 вересня 2014 року № 11725-85520 та видати ОСОБА_3 залишок банківських металів із зазначеного рахунку зливками тих же номіналів, у яких банківські метали були внесені на рахунок, а саме: 102 зливки золота по 100 грам, 2 зливки - по 50 грам, 2 зливки - по 2,5 грам, загальною вагою 331,28 тройських унцій.

Стягнуто із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_3 пеню у розмірі 141 057 грн 88 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 24 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено договір банківського рахунку у банківських металах, у рамках якого банк відкрив ОСОБА_3 поточний рахунок у банківських металах № НОМЕР_2, за яким проводить операції, визначені положеннями чинного законодавства та внутрішніми правилами банку, а також надає інші послуги, а клієнт зобов'язується оплачувати банківські послуги на умовах, визначених договором.

03 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою, у якій повідомив про розірвання договору та просив закрити поточний рахунок і видати йому банківські метали у межах наявного залишку.

28 липня 2015 року на адресу позивача від відповідача надійшов лист, у якому останній повідомив про те, що для здійснення завершальних операцій за рахунком позивач мав би надати відповідні розпорядження та оплатити банківські послуги.

Згідно з платіжним дорученням від 30 вересня 2014 року було здійснено перерахування банківського вкладу у золотих зливках (102 золотих зливки по 10 грам, 2 золотих зливки по 50 грам, 2 золотих зливки по 2,5 грам) із рахунку клієнта № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Києві, відкритий на ім'я ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання за договором, укладеним із позивачем.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, із метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Однак, підп. 9 п. 6 постанови Правління Національного банку України від 03 березня 2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» передбачено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 тис. грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України.

Враховуючи сутність пені та беручи до уваги вимоги постанови Правління Національного банку України, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період, не можна кваліфікувати дії банку як неналежне виконання покладених на нього зобов'язань.

Тому, на час дії постанови Правління Національного банку України від 03 березня 2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», а саме: з 03 березня 2015 року до 03 червня 2015 року не підлягає нарахуванню пеня у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, що передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв'язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-37цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд на порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з банку пені у розмірі 141 057 грн 99 коп. за несвоєчасне одержання клієнтом замовлених банківських металів, зазначену вище правову позицію Верховного Суду України не врахував, не з'ясував, чи підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин у поєднанні з постановою Правління Національного банку України від 03 березня 2015 року № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України».

Крім того, суд не перевірив, чи дотримано позивачем вимоги, встановлені, зокрема, п. 5.5 та п. 5.6 Положення № 325, якими визначено, що приймання (видача) банківських металів з металевих рахунків клієнтів здійснюється за заявою про прийняття (видачу) банківських металів (додаток 1 до Положення № 325), заяви про приймання (видачу) банківських металів та квитанції до них мають бути належним чином оформлені згідно із поясненнями щодо заповнення реквізитів заяв про приймання (видачу) банківських металів (додаток 2 до Положення № 325).

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення у частині вирішення позовних вимог про стягнення пені не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування у цій частині відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положеннями ч. 1 ст. 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Згідно із ч. 3 ст. 1075 ЦК України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» із заявою, у якій повідомив про розірвання договору, а також просив закрити поточний рахунок № НОМЕР_2 та видати йому банківські метали у межах наявного залишку.

28 липня 2015 року на адресу позивача від відповідача надійшов лист № 153-04/9, згідно з яким для здійснення завершальних операцій за рахунком позивач мав би надати відповідачу відповідні розпорядження та оплатити банківські послуги.

Довідкою від 31 липня 2015 року, наданою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» ОСОБА_3, зазначено, що згідно з платіжним доручення від 30 вересня 2014 року було здійснено перерахування банківського вкладу у золотих зливках (102 золотих зливки по 10 грам, 2 золотих зливки по 50 грам, 2 золотих зливки по 2,5 грам) із рахунку клієнта № НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» у м. Києві, відкритий на ім'я ОСОБА_3

Заборгованість у ОСОБА_3 перед банком за договором банківського рахунка у банківських металах відсутня.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди обґрунтовано дійшли висновку про розірвання договору банківського рахунку та зобов'язали ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» закрити поточний рахунок у банківських металах від 24 вересня 2014 року № 11725-85520 і видати ОСОБА_3 залишок банківських металів із зазначеного рахунку зливками тих же номіналів, у яких банківські метали були внесені на рахунок.

Вказаним обставинам та наданим сторонами доказам судами надано належний правовий аналіз, що обґрунтовано відображено у мотивувальній частині оскаржуваних заявником судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки та переоцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року у частині позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення пені скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик