Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/190/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Мурашко С. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

15.02.2017 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Мурашка С.І.

суддів Голованя А.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2016 року і

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути на його користь борг в сумі 155 700 грн.

Зазначав, що 06 березня 2002 року ОСОБА_3 була написана розписка згідно якої вона продала наявний у неї пай ОСОБА_2 та взяла на себе зобовязання переоформити його на імя позивача. У разі відмови від вчинення зазначених дій, відповідач взяла на себе зобовязання повернути грошові кошти у 20-ти кратному розмірі 6000 доларів США.

Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань тому він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неналежного дослідження судом всіх обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні апеляційного суду, яке проведено в режимі відеоконференції, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють в інтересах ОСОБА_2, підтримали апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, надала письмове заперечення в якому просить розглядати справу без її участі.

Оскільки неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі осіб які не зявилися, що відповідає положенням ст.305 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 березня 2002 року ОСОБА_3 написана розписка, відповідно якої вона продала свій земельний сертифікат (пай) ОСОБА_2 за 1620 грн. та зобовязалась за першою вимогою підписати необхідні документи при його переоформлені на позивача. Також зазначає, що ні вона, ні її родичі претензій з приводу продажу земельного сертифіката мати не будуть, у разі витребування нею або її родичами земельного сертифікату (Державного акту) вона зобовязується виплатити суму у 20-ти кратному розмірі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки (паю), укладений між сторонами у виді розписки фактично є нікчемним, посилання позивача на норми закону, якими врегульовано укладення договору позики є безпідставним, оскільки такий договір між сторонами не укладався, а тому законні підстави для задоволення позову про стягнення боргу відсутні.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення визначено ст.214 ЦПК України, а зміст рішення суду ст.216 цього Кодексу.

Проте рішення суду першої інстанції повністю таким вимогам не відповідає, є немотивованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно наявної в матеріалах справи розписки, датованої 06.03.2002 року (а.с.55), ОСОБА_3 продала свій земельний сертифікат (пай) ОСОБА_2 за 1620 грн. (або 300 доларів США). Кошти отримала, претензій немає та зобовязалась на першу вимогу підписатися під необхідними документами, а також при переоформленні державного акту та в нотаріальній конторі. В разі витребування нею або її родичами земельного сертифікату (державного акту) зобовязалася виплатити цю ж суму в 20 кратному розмірі.

13.01.2016 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_3 листа з нагадуванням про вчинення між ними 06.03.2002 року правочину, розяснив наслідки невиконання останньої своїх зобовязань та вимагав скласти на його імя заповіт щодо земельного паю, укласти договір оренди паю, сплатити кошти починаючи з 06.03.2002 року (а.с.10).

Згідно довідки Косівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області №1050 від 27.07.2016 року ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка №292 загальною площею 4,4 га і станом на 27.07.2016 року дана земельна ділянка перебуває в оренді ТОВ «Колос» як не витребувана частка пай (а.с.32).

У позовній заяві ОСОБА_2 з посиланням на положення ст.ст.202, 207,509,530,533,610,625,1046-1049 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 155700 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення до суду є розписка написана 06.03.2002 року ОСОБА_3 і як вважає позивач між ним та відповідачем був укладений договір позики.

Доводи апеляційної скарги також зводяться до того, що між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 06.03.2002 року.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ст.374 ЦК України ( в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення правовідносин) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність ( в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позикодавець зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості).

За змістом зазначеної статті договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже за договором позики у договорі повинно бути вказано зобовязання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму коштів яку він отримав від позичальника.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зі змісту розписки від 06.03.2002 року вбачається, що ОСОБА_3 не позичала у ОСОБА_2 1620 грн. (або 300 доларів США), а отримала кошти за продаж свого земельного сертифікату (паю).

Розписка не містить зобовязань ОСОБА_3Г повернути таку ж суму коштів, яку вона отримала від ОСОБА_2

Натомість у розписці передбачена відповідальність ОСОБА_3 не за неповернення коштів, а за витребування нею чи її родичами земельного сертифікату (державного акту).

За таких обставин доводи позовної заяви та апеляційної скарги, що між сторонами укладено договір позики і з відповідача на підставі норм закону, якими врегульовано правовідносини, які виникають з договорів позики, підлягають стягненню отримані відповідачем кошти в 20 кратному розмірі є безпідставними.

Оскільки позивач не заявляв стягнення на його користь коштів з інших підстав визначених законодавством, крім норм якими врегульовано правовідносини, які виникають з договорів позики, колегія суддів не входить в обговорення цього питання та приходить до висновку, що позовні вимоги з заявлених позивачем підстав задоволенню не підлягають.

Неправильне застосування та порушення судом норм матеріального і процесуального права відповідно до ч.1 п.4 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді А.М.Головань

ОСОБА_6