Ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_5, треті особи: Вінницька міська рада, управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області, про визнання недійсним рішення, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просили визнати незаконним та скасувати рішення 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 жовтня 2010 року щодо затвердження технічної документації та видачі державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6

Свої вимоги мотивували тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 27 листопада 2008 року та рішення третейського суду від 23 лютого 2009 року їм на праві спільної часткової власності належить 19/25 та 6/25 частини, відповідно, домоволодіння по АДРЕСА_1.

Згідно з рішеннями виконкому Вінницької міської ради від 26 червня 1975 року № 409 та 29 травня 1989 року № 166 під вищевказаним домоволодінням знаходилася земельна ділянка загальною площею 0,3480 га, яка включена територіально до складу земель Вінницької міської ради, що підтверджується викопіюванням з плану міста і листом Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради від 13 лютого 2013 року.

Рішенням 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 жовтня 2010 року було затверджено технічну документацію із землеустрою на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 під домоволодінням по АДРЕСА_1, на підставі чого останній видано державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку площею 0,2000 га, яка перетинається із належною їм (позивачам) земельною ділянкою.

Виходячи з вищевикладеного, просили визнати незаконним та скасувати вказане вище рішення сесії Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення їх позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю гарантується, набувається і реалізується громадянами України на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до п. п. «а», «б», «в» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до зазначеної норми закону встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) здійснюється на підставі технічної документації з землеустрою, що посвідчує розмір і розташування земельної ділянки.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати право власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Статтею 116 ЗК України визначено, що підставою набуття громадянами права на землю є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах установлених цим Кодексом повноважень.

Реалізація громадянами свого права на отримання земельної ділянки у власність здійснюється відповідно до ЗК України.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить 6/25 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 27 листопада 2008 року, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 19/25 частини будинковолодіння відповідно до рішення третейського суду від 23 лютого 2009 року.

Після смерті попереднього власника ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зазначене будинковолодіння перейшло до його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у рівних частках, які, за їх згодою, були змінені рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30 вересня 2008 року. ОСОБА_8 стала власником 19/25 частини, а ОСОБА_3 - 6/25 частини будинковолодіння, отримавши свідоцтва про право власності.

З 2009 року ОСОБА_4 є власником 19/25 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення третейського суду від 23 лютого 2009 року, яким було визнано за ним право власності на вказане майно відповідно до договору дарування ОСОБА_8

Згідно з матеріалами інвентарної справи № 386 ТБ при районному архітекторі Вінницького району Вінницької області за 1969 рік за життя спадкодавця ОСОБА_7 рішенням виконкому Вінницької районної ради депутатів трудящих від 21 жовтня 1969 року № 445 було затверджено рішення загальних зборів Вінницької державної сільськогосподарської дослідної станції про виділення ОСОБА_7 під забудову 0,15 га землі у с. Пирогово по АДРЕСА_1, оскільки рішенням № 327 виконкому Вінницької міської ради від 13 травня 1969 року було вирішено просити виконком Вінницької обласної ради депутатів трудящих підняти клопотання перед Радою Міністрів УРСР про передачу земель, розміщених у с. Пирогово, в адміністративне підпорядкування Вінницького міськвиконкому.

Рішенням виконкому Вінницької районної ради депутатів трудящих від 11 листопада 1969 року № 383 вирішено погодитися з рішенням правлінь колгоспів, виконкомів сільських рад про відведення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків та затвердити технічну документацію, де відносно ОСОБА_7 була погоджена садиба розміром 0,15 га у с. Пирогово з тих же земель державної сільськогосподарської станції із закінченням будівництва у 1971 році.

Розпорядженням виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 28 серпня 1972 року № 281 затверджено наданий Вінницьким міжміським Бюро технічної інвентаризації матеріал про перенумерацію будинків по вулицях приєднаного до міста АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 26 червня 1975 року № 409 за будинковолодінням АДРЕСА_1, власником якого був ОСОБА_7, була зареєстрована присадибна земельна ділянка площею 1702 кв. м, ще 2372 кв. м - залишено за ним у тимчасове користування.

Згідно з рішенням виконкому Вінницької міської ради депутатів трудящих від 29 травня 1989 року № 166 за домоволодінням ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 була закріплена у тимчасове користування земельна ділянка площею 307 кв. м.

Рішенням 11 сесії 05 скликання Агрономічної сільської ради від 13 червня 2007 року ОСОБА_6 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, не переданих у власність та не наданих у користування в масиві «Об'їздна» у с. Агрономічне.

Рішенням 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 жовтня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 під будинковолодінням по АДРЕСА_1.

22 листопада 2010 року Державним комітетом України по земельним ресурсам Вінницької філії державного підприємства «Вінницький регіональний центр Державного земельного кадастру» на підставі рішення Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області 38 сесії 5 скликання від 29 жовтня 2010 року ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,20 га.

Згідно з протоколом погодження та закріплення меж від 26 жовтня 2010 року вказана вище земельна ділянка розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, а в абрисі зовнішніх меж межує з: від А до Б АДРЕСА_1, від Б до В - землі сільської ради, від В до А - землі ОСОБА_9

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачами того, що земельна ділянка, яка належить на праві власності ОСОБА_6, перетинається або частково перетинається із належною їм земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 173 ЗК України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Звертаючись до суду, позивачі, окрім іншого, посилались на те, що рішення 38 сесії 5 скликання від 29 жовтня 2010 року прийнято Агрономічною сільською радою Вінницького району Вінницької області із перевищенням своїх повноважень, оскільки у 2003 році спірна земельна ділянка увійшла до меж м. Вінниці.

Погодившись із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вказав на недоведеність позивачами порушень їх прав передачею у власність ОСОБА_6 земельної ділянки відповідно до рішення 38 сесії 5 скликання Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 жовтня 2010 року, а також факту накладення земельних ділянок сторін.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Втім, суд на порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не дав відповідної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, порушив право позивачів на проведення судової експертизи.

Так, для з'ясування обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань, відповідно до статті 143 ЦПК України, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Результатом проведення експертизи є висновок експерта, в якому експерт на підставі проведеного дослідження із застосуванням спеціальних знань дає відповіді на запитання, поставлені судом.

При цьому підставою для складення висновку експерта є лише ухвала суду про призначення експертизи, експерт попереджається про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку як передбачено ст. 144 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі ч. 1 ст. 60 ЦПК України було заявлено клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2015 року зазначене клопотання задоволено, у справі призначено судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження на час її проведення.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2015 року ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 16 лютого 2015 року в частині зупинення провадження на час проведення експертиз скасовано за апеляційною скаргою Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, справу у цій частині направлено на новий розгляд.

Тобто, ухвала місцевого суду у частині призначення експертизи не була скасована.

Після повернення справи на новий розгляд, ухвалою Вінницького районного суду від 10 травня 2016 року позивачам відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судової експертизи.

З клопотанням про проведення у справі судової експертизи позивачі звертались і в апеляційному суді, проте у задоволенні цього клопотання суд також відмовив, чим порушив принцип диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд не звернув уваги і на наявність у справі ухвали від 16 лютого 2015 року про призначення експертизи, яка так і залишилась невиконаною.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

З матеріалів справи, зокрема листа Управління Держгеокадаструу м. Вінниці Вінницької області про надання інформації щодо зміни меж міста Вінниці з 2003 року та включення до меж міста Вінниці земель Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області від 12 червня 2015 року вбачається, що відповідно до постанови Верховної Ради України від 19 червня 2003 року № 1014-IV затверджено межі міста загальною площею 6868,0 га за рахунок включення до цієї площі та внесення в межі, у тому числі 141,0 га земель Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

З витягу планово-картографічних матеріалів М 1:600 (т. 1, а. с. 109) також убачається, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 розташована у межах території міста Вінниці.

Зазначеним вище обставинам суд ніякої оцінки не надав.

Крім того, з листа Управління Держгеокадастру у м. Вінниці Вінницької області від 08 лютого 2016 року вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 ввійшла до меж м. Вінниці у 2003 році й станом на 2007, 2010 роки і до сьогоднішнього дня перебуває в межах міста Вінниця.

Між тим, суд взагалі не надав ніякої оцінки вказаному вище листу, згідно із яким спірна земельна ділянка, що була передана ОСОБА_6 на підставі рішення Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області 38 сесії 5 скликання, у 2007 та 2010 роках територіально входила до меж м. Вінниці, а тому, відповідно, Агрономічна сільська рада Вінницького району Вінницької області не мала права розпоряджатися нею.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на викладене уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясував, чи входило до компетенції Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області розпорядження зазначеною вище земельною ділянкою, чи не перевищила вона своїх повноважень при прийнятті рішення 38 сесії 5 скликання від 29 жовтня 2010 року.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 5 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик