РІШЕННЯ

Іменем України

21.04.2017 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Дзеньдзюри С.М.

при секретарі Стасишин А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування вартості отриманої земельної ділянки та 16/25 частин будинку,-

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. В подальшому позивач змінив предмет позову та просить суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 71 000,00 доларів США в еквіваленті до національної валюти України згідно з офіційним курсом НБУ за недійсним правочином.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до позивача ОСОБА_1 із зустрічним позовом відповідно до якого з урахуванням уточнених позовних вимог просить застосувати визначені законом наслідки недійсного правочину, зобов'язавши ОСОБА_1 відшкодувати вартість отриманої за договором від 16.09.2013 року земельної ділянки пл. 0,0712 га та 16/25 частини будинку по АДРЕСА_1 в сумі 1917000,00 грн., що в еквіваленті до національної валюти становить 71 000,00 дол. США.

Представники позивача та представник третьої особи у судовому засіданні позов підтримали, просять його задоволити, в задоволені зустрічного позову відмовити.

Відповідачі та їх представники в судове засідання не з'явилися, хоча були судом належним чином повідомлені про дату і час судового розгляду. Відповідач ОСОБА_2 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Однак, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідачів, оскільки причини неявки в судове засідання не визнано поважними.

Заслухавши пояснення представників позивача та представника третьої особи, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підставний та підлягає до задоволення, а зустрічний позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, 13 листопада 2010 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з іншої сторони укладено договір суперфіцію земельної ділянки у смт. Брюховичі-м.Львів для будівництва та експлуатації господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки.

Відповідно до п. 3.1 Договір діє строком 1 рік з моменту його підписання.

Відповідно до п. 3.3 Договору, якщо Суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну дії Договору Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо суперфіціарій за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмово Суперфіціарія про закінчення договірних відносин. Доказів припинення договору суперфіцію від 13 листопада 2010 року у відповідності до п.3.1 даного Договору Відповідачами не надано.

Судом встановлено, що земельна ділянка 16/25 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 передані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на підставі договору суперфіцію від 13.11.2010 року.

Крім цього, 16 вересня 2013 року між ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено попередній договір згідно з яким сторони зобов'язалися укласти у майбутньому договір купівлі-продажу 16/25 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з пунктом 2.1 зазначеного Договору Відповідачі взяли на себе зобов'язання продати, а Позивач купити вищезазначений будинок та земельну ділянку в смт. Брюховичі за ціною 567 503 гривні, що на момент підписання цього договору в еквіваленті згідно з офіційним курсом Національного Банку України становило 71 000,00 (сімдесят одну тисячу) доларів США.

Відповідно до пункту 2.3 Договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу Позивач передав Відповідачу-1, яка діяла від імені Відповідача-2 гроші в сумі 567 503 гривні, що на день підписання цього договору є еквівалентом суми 71 000,00 (сімдесят одну тисячу) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України.

Сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити Основний договір не пізніше 20 вересня 2013 року. Однак, вказаний у договорі строк не уклали.

Зазначений попередній договір купівлі-продажу від 16.09.2013 року укладено у письмовій формі без нотаріального посвідчення.

Відповідно ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з ст. 657 ЦК України Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу від 16.09.2013 року за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 через ОСОБА_2 71 000 дол. США є нікчемний в силу вказівки закону, грошові кошти передані ОСОБА_3 через ОСОБА_2 в сумі 71 000 дол. США підлягають поверненню.

Крім цього, договір купівлі-продажу не міг бути укладений та відповідно нотаріально посвідчений з огляду на наступне.

Стаття 79-1 ЗК України визначає формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав, зокрема, відповідно до ч. 1 даної статті формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 10 ст. 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до п. 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженої постановою КМУ від 17.10.2013 р. (який діяв на момент укладення попереднього договору купівлі-продажу) для проведення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.

Згідно із п. 3.3. Інструкції вчинення нотаріальних дій, при посвідченні договору про відчуження земельної ділянки як самостійного об'єкта цивільних правовідносин нотаріус перевіряє відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) за даними Державного земельного кадастру (згідно даних, що містяться в Витягу з Державного земельного кадастру).

Пунктом 3.1. попереднього договору передбачено, що Відповідач ОСОБА_3, серед іншого, повинен був: зареєструвати право власності на частину будинку та земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; виготовити та надати звіт про експертну оцінку частини будинку та земельної ділянки; отримати та надати ОСОБА_1 довідку про склад сім'ї (про зареєстрованих у будинку осіб).

Відповідачами не було надано суду доказів здійснення дій на виконання попереднього договору. Тому суд приходить приходить до висновку, що такий договір не укладений з вини саме відповідача ОСОБА_3, оскільки, останній не виконав умови пункти 2.6. та 3.1. попереднього договору від 16.09.2013 р.

Зазначені обставини, підтверджені ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22.02.2017 року у справі № 466/9167/15, а тому не підлягають доказуванню, відповідно до ст. 61 ЦПК України.

Крім цього, слід зазначити, що незалежно від обставин, які встановлені іншими рішеннями судів по інших справах між сторонами, а саме не укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки на виконання попереднього договору купівлі-продажу від 16.09.2013 року з вини позивача, чи з вини відповідачів, вказаний правочин від 16.09.2013 року є недійсним (нікчемним) в силу вказівки закону, а отже, слід застосувати наслідки його недійсності відповідно до ст. 216 ЦК України.

Щодо зустрічного позову, то, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не отримував земельну ділянку та 16/25 частини будинку на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 16.03.2013 року, оскільки, таку земельну ділянку та 16/25 будинку ОСОБА_1 отримав під забудову задовго до укладення попереднього договору, а саме наприкінці 2010 року на підставі договору суперфіцію від 13.11.2010 р. і саме на підставі цього договору суперфіцію поряд із ОСОБА_1 іншими забудовниками побудовано і здано в експлуатацію житловий будинок на вказаній земельній ділянці. Згідно з вказаним договором суперфіцію від 13.11.2010 року передбачено плату за забудову земельної ділянки та знесення 16/25 частини будинку у АДРЕСА_1, згідно чого з позивача стягнуто кошти в сумі 36 000 доларів США рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.01.2015 року.

Тому, зустрічний позов згідно з яким відповідач ОСОБА_3 просить застосувати визначені законом наслідки недійсного правочину, зобов'язавши ОСОБА_1 відшкодувати вартість отриманої за договором від 16.09.2013 року земельної ділянки пл. 0,0712 га та 16/25 частини будинку по АДРЕСА_1 в сумі 1917000,00 грн., що в еквіваленті до національної валюти становить 71 000,00 дол. США не підлягає до задоволення, оскільки ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_2 не передавали ОСОБА_1 земельної ділянки пл. 0,0712 га та 16/25 частини будинку по АДРЕСА_1 на підставі недійсного правочину.

Керуючись ст.ст.10,11,60,208-209,212-215,218 ЦПК України, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 кошти в сумі 71 000 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Дзеньдзюра С.М.