Ухвала

іменем україни

10 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ЄвтушенкоО.І., Євграфової Є.П., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про укладення договору житлового найму квартири,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про укладення договору житлового найму квартири.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_5 Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану квартиру. Спірна квартира належить державному житловому фонду та перебуває в комунальній власності м. Одеси. ОСОБА_4 зазначає, що постійно проживав у зазначеній квартирі з моменту народження, підтримував її в належному стані, 17 березня 2008 року був прописаний за вказаною адресою, а 24 грудня 2008 року знятий з реєстраційного обліку, хоча фактично продовжував проживати в даній квартирі. Позивач звертався до Приморської районної адміністрації з заявою про укладення договору найму спірної квартири, але у зв'язку з відмовою останнього, вимушений звертатися до суду із даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що він ніс витрати по утриманню спірної квартири, постійно проживав з померлим, вели з ним спільне господарство, крім того не доведено, що позивач вселився до спірної квартири саме як член сімї квартиронаймача.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ОСОБА_5 проживав та був прописаний за адресою: АДРЕСА_1 з 14 березня 1967 року по день смерті, що підтверджується довідкою № 2300, виданою КП ЖКС «Порто-Франківський».

Розпорядженням Приморської районної адміністрації від 07 лютого 2008 року № 140 відкрито особовий рахунок на займану площу, яка складається з 1 кімнати, площею 26,18 кв. м. за вказаною адресою з правом укладення договору найму на ім'я ОСОБА_5 Зазначена квартира перебуває в комунальній власності м. Одеси.

Позивач з 17 березня 2008 року по 24 грудня 2008 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

На даний час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному-жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Таким чином, суди попередніх інстанцій перевіривши усі обставини у справі, зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 не надано доказів того, що він ніс витрати по утриманню спірної квартири, постійно проживав з померлим, вели з ним спільне господарство, крім того позивач не довів, що вселився до спірної квартири саме як член сімї квартиронаймача.

Що стосується доводів скаржника про те, що позивач весь час проживав у спірній квартирі разом з батьком, це єдине житло, то вони не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції під час перегляду справи надана належна та обґрунтована оцінка даним доводам.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підставі для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова С.О. Карпенко