АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6922/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1144/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Дорош А.І., Триголова В.М., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому після уточнень, просила суд визнати за нею право власності на реконструйований житловий будинок за рахунок добудови, а саме прибудову літ «а4» в складі приміщення кухні 1-2 площею 8 кв.м., топочної 1-7 площею 1,6 кв.м., санвузла 1-8 площею 4,10 кв.м., коридору 1-9 площею 4,00 кв.м., тамбур літ «а5» в складі сіней 1-1 площею 5,9 кв.м., що розташовані у належній їй на праві спільної часткової власності 3/10 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві спільної часткової власності належить 388/100 земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1. З метою поліпшення житлових умов вона прибудувала до належної їй частини житлового будинку прибудову літ «а4» та тамбур літ «а5». Вказувала, що вона звернулась до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, але їй відмовлено в задоволенні заяви про прийняття в експлуатацію самочинного будівництва.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено в повному обсязі.

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохала рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому вказує, що судом неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для вирішення даного спору, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Судове засідання проводилося за участі апелянта та її представника, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не зявилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2є власником 3/10 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу 27.02.1991 року та власником 388/100 земельної ділянки, що розташованої по АДРЕСА_1, що підтверджується договором про визначення часток та порядок користування і розпорядження земельною ділянкою від 11.03.2016 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.11.2016 року.

Відповідно до технічної документації самочинне будівництво позивачем проведено і закінчено в 2012 році. Будівництво проведено на належній позивачці земельній ділянці. Даних про погодження даного будівництва позивачем з іншими співвласниками та його вплив на розмір часток всіх співвласників будинку матеріали справи не містять.

Згідно висновку №99 від 15.11.2016 року експертно-будівельного та будівельно-технічного дослідження прибудови та тамбура виконаного на замовлення позивача вбачається, що прибудова літ «а4» та тамбур «а5» відповідають вимогам ДБН в частині об'ємного планувального рішення. Технічний стан прибудови задовільний, елементи будівлі в цілому придатні для експлуатації, але потребують ремонту, який найдоцільніший на цій стадії. Переобладнані приміщення є об'єктом завершеного будівництва, мають 100 % готовності і придатні для подальшої експлуатації.

Згідно листа від 30.09.2016 року Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Полтавській області вбачається, що ОСОБА_2 роз'яснено порядок прийняття в експлуатацію самочинного будівництва. З даного листа не вбачається про те, що ОСОБА_2 подавала відповідну декларацію щодо прийняття в експлуатацію самочинного будівництва.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних доказів про те, що на день подачі позову, її право було порушено відповідачем, оскільки Київська районна в м. Полтаві рада жодних рішень щодо даного самочинного будівництва не ухвалювала.

Разом з цим суд зазначив, що позивач не зверталась до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю безпосередньо з декларацією про введення в експлуатацію самочинного будівництва, а також в матеріалах справи відсутні відомості про дотримання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, пожежних та інших норм і правил, при здійснені будівництва, а тому суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації такого майна.

Згідно положень ч.ч.1-2,5 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, якщо це не порушує права інших осіб.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт. Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними

Статтями 29, 30-1 Закону України «Про планування та забудову територій» питання правомірності забудови територій, діяльності по будівництву, переплануванню, реконструкції, реставрації та капітального ремонту житлових приміщень покладено на інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та їх територіальні органи.

Прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року N 91 зі змінами.

Проте, із наданих матеріалів справи вбачається, що позивач не зверталася до Департаменту інспекції державного архітектурно-будівельного контролю безпосередньо з декларацією про введення в експлуатацію самочинного будівництва. Тобто, питання про введення в експлуатацію самочинно збудованих прибудов літ «а4» в складі приміщення кухні площею 8 кв.м., топочної площею 1,6 кв.м., санвузла площею 4,10 кв.м., коридору площею 4,00 кв.м., тамбур літ «а5» в складі сіней площею 5,9 кв.м., що розташовані у належній їй на праві спільної часткової власності 3/10 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 - Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію не вирішувалось.

Так, дійсно в матеріалах справи містяться листи-відповіді на заяви, згідно яких позивач зверталася до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області щодо прийняття в експлуатацію самочинного будівництва, однак Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області у листі № 1016-1.14/445 від 30.09.2016 року, позивачу ОСОБА_2 було лише роз'яснено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів згідно Постанови КУМ № 461 від 13.04.2011 року. В свою чергу, відмова компетентного органу відсутня.

Таким чином, визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права, і лише в тому випадку, коли особа, яка вчинила самочинне будівництво, дотрималася всіх передбачених законом вимог до його належного оформлення. В іншому випадку суд фактично перебирає на себе повноваження органів, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови, що не може мати місця. За таких обставин вимоги позивача є передчасними та задоволенню не підлягають.

Крім того, зважаючи на те, що позивачка проводила будівництво на належній їй земельній ділянці та правовою підставою, на підставі якої остання прохала визнати за нею право власності є ч.ч.3, 5 ст. 376 ЦК України, відповідачами по справі поряд з органом місцевого самоврядування також повинні бути співвласники належного позивачці будинку. Як вбачається з матеріалів справи, останні до участі у справі не залучалися, що виключає можливість перевірити дотримання прав і інтересів останніх при здійснення самочинного будівництва позивачем та є додатковою підставою для відмову останній у позові.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Г.Л. Карпушин

Судді: /підпис/ А.І. Дорош /підпис/ В.М. Триголов

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Г.Л. Карпушин

З оригіналом згідно: