Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області, комунального підприємства «Готельний комплекс «Зоря» про визнання недійсними окремих умов контракту з керівником комунального підприємства, поновлення на роботі, визнання недійсним розпорядження про звільнення, стягнення сум за вимушений прогул та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 вересня 2016 року,

встановила:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 березня 2011 року між ним та Дніпродзержинською міською радою Дніпропетровської області в особі міського голови було укладено строковий трудовий договір на час щорічної відпустки основного працівника - директора комунального підприємства «Готельний комплекс «Зоря» (далі - КП «ГК «Зоря») ОСОБА_5, про що міським головою було видане розпорядження від 15 березня 2011 року. Згідно розпорядження міського голови від 31 березня 2011 року він був призначений виконуючим обов'язки директора КП «ГК «Зоря» з 31 березня 2011 року. Цим же розпорядженням з ним був розірваний строковий трудовий договір від 15 березня 2011 року. На підставі контракту

від 18 травня 2011 року, укладеного між ним та Дніпродзержинською міською радою, він розпочав трудову діяльність на посаді директора КП «ГК «Зоря» строком з 23 травня 2011 року до 22 травня 2012 року. Кожен подальший рік до 2015 року відповідно до Порядку призначення керівників підприємств, організацій, закладів або установ, які перебувають у комунальній власності, затвердженого розпорядженням міського голови від 22 травня 2007 року, в зазначений термін з ним подовжувався контракт

від 18 травня 2011 року на підставі додаткових угод від 20 травня 2012 року, від 17 квітня 2013 року, від 13 травня 2014 року та його заяв.

Розпорядженням міського голови від 26 травня 2014 року введено в дію «Положення про призначення, звільнення, умови оплати праці та преміювання керівників підприємств, організацій, закладів або установ, що належать до комунальної власності територіальної громади

м. Дніпродзержинська».

23 травня 2015 року сплинув строк дії контракту від 18 травня

2011 року, у зв'язку з чим 27 травня 2015 року позивач звернувся до міського голови з листом щодо розгляду раніше поданих документів щодо укладання контракту на новий строк. Листом заступника міського голови від 9 червня 2015 року, позивач дізнався, що на виконання резолюції міського голови на його лист від 27 травня 2015 року щодо прискорення розгляду підписання контракту, йому було запропоновано підписати додаткову угоду до контракту з керівником КП «ГК «Зоря» від 18 травня 2015 року. Станом

на 9 червня 2015 року додаткова угода ним не підписана. 10 липня 2015 року поштою позивачу надійшло розпорядження міського голови від 22 травня 2015 року про переукладання контракту на термін два місяці з 23 травня

2015 року по 23 липня 2015 року, начебто на підставі його заяви. 13 липня 2015 року позивачу було вручено трудовий контракт з керівником

від 7 травня 2015 року, строк дії якого розпочався з 23 травня 2015 року, а закінчується 23 липня 2015 року, який він не підписував, але який має його оригінальний підпис та оригінальні підписи осіб, які узгоджували контракт.

Ураховуючи наведене та уточнення позовної заяви, просив визнати недійсним строк дії контракту від 7 травня 2015 року з керівником КП «ГК «Зоря» ОСОБА_4 з 23 травня 2015 року до 23 липня 2015 року, як такий, що погіршує становище працівника порівняно з законодавством України про працю, вважати строк дії контракт від 7 травня 2015 року укладеним строком з 23 травня 2015 року по 23 травня 2020 року, визнати недійсним розпорядження від 14 липня 2015 року міського голови

м. Дніпродзержинська про звільнення ОСОБА_4 та поновити його на посаді директора КП «ГК «Зоря» з 24 липня 2015 року, стягнути з КП «ГК «Зоря» за вимушений прогул 161 991,18 грн, моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 30 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив із того, що в контракті, який є особливою формою трудового договору, сторони передбачили строк його дії - з 23 травня 2015 року по 23 липня 2015 року, а відтак підстав для визнання недійсним його окремих умов, не вбачається.

На підстав наданих сторонами доказів, яким суд дав оцінку відповідно до ст. 212 ЦПК України, установлено, що звільнення позивача здійснено з дотриманням норм трудового законодавства - ст. ст. 21, 23, 24 п. 2 ст. 36 КЗпП України, підстави для його поновлення на роботі відсутні.

Рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, доводи касаційної скарги висновки суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 вересня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.С.Ткачук

І.М.Фаловська