У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, про визнання свідоцтва про право власності на частину житлового будинку недійсним та визнання права власності на частину житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 29 лютого 1992 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2006 року було розірвано. На підставі договору дарування, укладеного 27 червня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, останній набув право власності на 316/1000 частин будинковолодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 час шлюбу вони здійснили прибудову до вказаного будинку, яка складає 36,0 кв. м. Вважала вказану прибудову спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу. Зазначала, що 18 червня 2012 року на підставі договору дарування ОСОБА_6 подарував належну йому частину спірного будинку ОСОБА_5 28 вересня 2011 року відповідачі оформили свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння - на 25/100 частини на ОСОБА_6, 75/100 частин - на ОСОБА_5 Вважала, що оформлення відповідачами права власності на будинок порушує її право спільної сумісної власності на частину будинку. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 вересня 2013 року визнано недійсними договір дарування від 18 червня 2012 року та свідоцтво про право власності від 28 вересня 2011 року, видане ОСОБА_6 на 25/100 частин зазначеного будинку.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила: визнати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, видане Головним управлінням житлового забезпечення КМДА ОСОБА_5 про право власності на 75/100 частини будинку АДРЕСА_1 недійсним; визнати за нею право власності на 1273/10000 частину (1/2 від 36,0 кв. м, які були добудовані до будинку позивачем та ОСОБА_6 під час шлюбу).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 у задоволені позову відмовлено.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року в частині відмови у визнанні права власності на частину житлового будинку скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про визнання за ОСОБА_4 право власності на 1273/10000 частину житлового будинку АДРЕСА_1 В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісно власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1273/10000 частину житлового будинку, апеляційний суд виходив із того, що участь ОСОБА_4 в будівництві добудованих приміщень в будинку АДРЕСА_1 встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києві від 10 вересня 2013 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2013 року, а тому відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 61 ЦПК України вказана обставини не потребує доказування.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.О. Писана
І.М. Завгородня
В.М. Коротун