Справа № 203/6116/16-ц
20 лютого 2017 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючого-судді - Казака С.Ю.
при секретарі - Булеці А.В.
за участю позивачки - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації,-
Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що є власником квартири АДРЕСА_1, яку придбала у відповідача за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 18.01.2002 року. Згідно п.5 вказаного договору, відповідач в строк до 31.01.2002 року повинен був виписатись з квартири. Але до теперішнього часу свої зобовязання не виконав. З січня 2002 року останній в квартирі не проживає та всі обовязки з утримання квартири несе вона. Крім того, вона несе додаткові витрати, повязані з оплатою комунальних послуг за відповідача. Посилаючись на вказані обставини позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою №93 по пл.Петровського,2 в м.Дніпропетровську та зняти його з реєстрації.
В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач в судові засідання повторно не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином.
З урахуванням повторної неявки відповідача, думки позивачки та положень ст.ст.169.224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивачка є власником квартири №93 по пл.Вокзальній (колишня пл.Петровського), будинок №2 в м.Дніпро (колишнє м.Дніпропетровськ), що підтверджується відповідною копією договору купівлі-продажу від 18.01.2002 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
За умовами п.5 вказаного договору продавці, якими виступали відповідач ОСОБА_2 за себе та як опікун неповнолітньої ОСОБА_3, зобовязались виписати з квартири всіх прописаних до 31.01.2002 року.
Разом з тим, як зазначила позивачка та підтверджується довідками КП «Житлове господарство Кіровського району» №7761 від 29.11.2016 року та №861 від 31.01.2017 року, відповідач ОСОБА_2 свого зобовязання не виконав та по теперішній час є зареєстрованим в належній позивачці квартирі.
В обґрунтування правових підстав предявленого позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, позивачка посилалась на норми ст.107 ЖК України.
Відповідно до розяснень, наданих в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання. У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).
З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.
Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
В п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
В п.34 вказаної постанови розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК ) із зняттям останнього з реєстрації.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
А відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника.
Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Враховуючи, що на теперішній час єдиним власником квартири №93 по пл.Вокзальній (колишня пл.Петровського), будинок №2 в м.Дніпро (колишнє м.Дніпропетровськ) є позивачка, той факт, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сімї позивачки, свого обовязку згідно п.5 договору купівлі-продажу не виконав та у визначений в договорі строк та по теперішній час з реєстрації в квартирі не знявся, а також, що право власності відповідача на квартиру припинилось в звязку з її відчуженням, останній в звязку з цим втратив і право користування квартирою.
А тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування кватирою №93 по пл.Вокзальній (колишня пл.Петровського), будинок №2 в м.Дніпро (колишнє м.Дніпропетровськ, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, виходячи із вказаної норми закону рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації місця проживання відповідним органом реєстрації.
В звязку з вищевикладеним в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по зняття відповідача з реєстрації слід відмовити, як заявлених передчасно.
У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16,319,321,346,383,391 ЦК України, ст.ст.10,11,27,31,58-60,88,169, 212-215,224-226 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №93 по пл.Вокзальній (колишня пл.Петровського), будинок №2 в м.Дніпро (колишнє м.Дніпропетровськ).
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя С.Ю.Казак