Номер провадження: 22-ц/785/269/17
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Комлевої О.С., Журавльова О.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Перемога» про стягнення заборгованості, розірвання договору та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.10.2016 року,

встановила :

21.03.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому збільшив та в остаточній редакції якого від 01.06.2016 року просив суд: розірвати договір оренди землі № 306 від 29.09.2005 року з додатковими угодами №№ 1,2 від 29.09.2005 року, укладені між ОСОБА_3 та ВАТ «Перемога»; стягнути з відповідачів на свою користь борг у розмірі 18356,47 грн., з яких: 9661,30 грн. заборгованість по орендній платі за землю в грошовій формі за 2010-2015 роки включно та 8695,17 грн. пені за прострочення внесення орендної плати в грошовій формі в період з грудня 2015 року по травень 2016 року включно; стягнути заборгованість по орендній платі за землю в натуральній формі у розмірі 570 кг борошна та 378 л. соняшникової олії, у тому числі: 300 кг. борошна та 120 кг соняшникової олії заборгованості у натуральній формі за 2010-2015 роки та 270 кг борошна та 108 кг соняшникової олії пені у натуральній формі у період з грудня 2015 року по травень 2016 року включно; зобов'язати відповідача негайно повернути йому земельні ділянки площею 2,6366 га та 1,8829 га надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Великодолинська с/р, масив № 31, ділянки НОМЕР_4 та НОМЕР_4/1 відповідно у попередньому стані, мотивуючи свої вимоги порушенням з боку відповідачів умов оспорюваного договору оренди землі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.10.2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального права та порушення процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених ним позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивує тим, що судом першої інстанції не було враховано те, що в порушення умов договору оренди землі відповідач орендну плату за користування земельною ділянкою за 2010 - 2015 роки включно (шість років поспіль) не сплачував, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань. Також зазначив, що ПАТ «Перемога» самовільно перестала нараховувати і сплачувати ОСОБА_4 орендну плату що підтверджується наданими відповідачем відомостями, фактично ані ОСОБА_4, ані ОСОБА_2 як його спадкоємець, до теперішнього часу будь-якої плати за користування їх власністю (земельними ділянками) не отримали, а суд першої інстанції помилково вказує на те, що права, інтереси та свободи позивача ОСОБА_2 порушені не були. Крім того ОСОБА_2 вказує, що жодних доказів на підтвердження того, що ПАТ «Перемога» належним чином виконував взяті на себе зобов'язання щодо сплати орендної плати згідно умов укладеного договору оренди землі, останнім суду не надано, суд першої інстанції не застосував норми законодавства щодо наслідків систематичної несплати орендної плати, правонаступництва прав і обов'язків від спадкодавця спадкоємцем, а також стосовно стягнення боргу, які підлягали застосуванню в даному випадку. ОСОБА_2 наголошує, що районним судом помилково не застосовано положення ст. 782 ЦК України та ст. 785 ЦК України які регулюють правовідносини щодо відмови наймодавця від договору найму та повернення наймодавцеві речей у стані, в якому вони були одержані у разі розірвання договору найму. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що 14.01.2016 року відповідач отримав його вимогу про звільнення земельних ділянок та повернення її у стані, в якому вони були одержані поте до теперішнього часу вимогу не виконано.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15.03.2005 року, виданого згідно розпорядження Овідіопольської райдержадміністрації від 01.12.2004 року № 772 на ім`я ОСОБА_3, останній був власником земельної ділянки площею 4,5195 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастрові номери:НОМЕР_2 та НОМЕР_3), розташовану на території Великодолинської с/р, масив № 31, ділянка НОМЕР_4 (а.с. 21).

29.09.2005 року між ВАТ «Перемога», правонаступниками яких є ПрАТ «Перемога» та ОСОБА_3 був укладений договір оренди землі № 306, згідно п. 1 якого останній передав в строкове платне користування вищевказану ділянку строком на 5 років. Згідно додаткових угод № 1 та № 2 від 29.09.2005 року до договору, сторони домовились про номенклатуру та кількість продукції, що поставляється орендарем в рахунок орендної плати, яка виплачується орендарем в натуральній формі з липня по листопад поточного сільськогосподарського року та становить: у грошовій формі орендна плата дорівнює 500 кг пшениці та 500 кг ячменю, в натуральній формі 50 кг борошна та 20 кг олії соняшникової (п.8). Договір укладено на 5 років і вважається пролонгованим на новий термін, якщо жодна із сторін не заявила про припинення з поважних причин договірних відносин або не запропонувала внесення змін та доповнень до даного договору, якщо це зумовлює укладення нової угоди (суттєві умови), не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку його дії. Після закінчення строку договору - орендар має переважне право поновлення його на новий строк. На підтвердження вищевикладеного, сторони підписали між собою Акт приймання-передачі вищевказаної земельної ділянки (а.с. 16-20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер та його спадкоємцем за законом став позивач, який в нотаріальному порядку оформив спадщину на отримав на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2015 року на вищевказану земельну ділянку, яка складається з двох ділянок під №№ 5, площею 1,8829 га та 5/1, площею 2,6366 га на масиві № 31 за вищевказаною адресою та вказаним цільовим призначенням, зареєструвавши на вказані спадкові ділянки своє право власності, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10-15).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 146цс12 від 12.12.2012 року, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди.Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним.

Статтею 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов'язані: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов'язки землекористувачів.

Згідно із ст. 152 ч. 2 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 статті 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві у користування за плату на певний строк (стаття 759 ЦК України).

Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму (оренди) може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживча річ).

Крім цього, статтями 761,762 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, які належать права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (стаття 763 ЦК України).

Згідно ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму, наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 31 цього Закону визначено перелік підстав припинення договору оренди земельної ділянки, зокрема: закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно статтям 13,34 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У разі припинення або розірвання договору оренди землі - орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки, орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Суд першої інстанції не погодився з доводами позивача, що в порушення умов оспорюваного договору оренди землі відповідач не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою за 2010-2015 р.р. включно, тобто 6 років поспіль, у зв'язку з чим, позивачем та його представницею було розраховано суму боргу відповідачів за вищевказані періоди несплати орендної плати, яка на їхню думку є систематичною несплатою орендної плати (а.с. 53-54).

Як встановив районний суд, між спадкодавцем ОСОБА_3 та відповідачами не було узгоджено порядок внесення орендної плати, який згідно із ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є істотними умовами подібних договорів. Не зважаючи на це, на протязі багатьох років між відповідачами, як орендарями та іншими орендодавцями, серед яких був спадкодавець ОСОБА_3 склався діловий оборот, передбачений ст. 7 ЦК України, а саме виплата орендної плати за місцем зберігання сільськогосподарської продукції, яка є орендною платою за користування землею, а саме: місцезнаходження орендаря за розташуванням багатьох орендних земельних ділянок, що відповідає приписам ст.532 ЦК України (місце виконання зобов'язання).

Як з'ясував суд і це підтверджено п. 7 додаткової угоди № 2 від 29.09.2005 року до договору оренди землі № 306 від 29.09.2005 року, сторони домовились про те, що при виконанні умов цього договору вони користуються поняттям «сільськогосподарський рік», а тому, з липня по листопад кожного поточного року, після завершення збору врожаю відповідної культури, на дошці об`яв ПрАТ «Перемога» було наявне оголошення про запрошення до отримання орендної плати за договорами оренди землі, яке безпосередньо стосувалося й спадкодавця ОСОБА_3, що підтверджується відомостями на видачу пшениці пайщикам, які склали угоду оренди землі терміном на 5 років по ВАТ «Перемога», в яких мається прізвище ОСОБА_3 з його особистими підписами, і який належним чином постійно отримував орендну плату в натуральній формі за 2008, 2009 роки. Однак, починаючи з 2010 року, тобто за 2 роки до своєї смерті ОСОБА_3 за отриманням орендної плати в натуральній формі до відповідачів не з`являвся і не звертався, на відміну інших орендодавців, прізвища яких маються у вказаних відомостях, і які отримували орендну плату в натуральній формі за всі ці роки, а також до 2015 року включно (а.с. 61-127).

Як встановлено в суді як першої та апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_2 не зміг пояснити суду, у зв'язку з чим, спадкодавець ОСОБА_3 не отримував орендну плату за вищевказаним договором оренди землі починаючи з 2010 року, а саме за 2 роки до своєї смерті, про яку відповідачам не було відомо з огляду на те, що спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, свідоцтва про право на спадщину за законом позивач ОСОБА_2 (спадкоємець) отримав 03.07.2015 року, а поставив до відома відповідачів ПрАТ «Перемога» про смерть ОСОБА_3 і про своє спадкоємство за законом лише 14.01.2016 року, вказавши про це у своєму листі від 29.12.2015 року, в якому повідомив про відмову від оспорюваного договору оренди землі № 306 від 29.09.2005 року, на що отримав обґрунтовану відповідь відповідачів (а.с. 25-28).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що будь-яка вина з боку відповідачів щодо несплати орендної плати відсутня, а неотримання орендної плати утворилось з вини ОСОБА_3, який з 2010 року не з'являвся до відповідачів для отримання орендної плати в натуральній формі, а розшук орендодавця для отримання ним орендної плати не передбачений ні вищевказаним оспорюваним договором оренди, ні діючим цивільним законодавством України.

Суд вважав, що відповідачами ВАТ «Перемога», правонаступниками яких є ПрАТ «Перемога» жодним чином не порушувались умови договору оренди з огляду на вимоги ст. 614 ЦК України, і в судових засіданнях не було встановлено будь-яких підстав, які б підтверджували обставини, викладені позивачем та його представницею, будь-які права, інтереси та свободи позивача ОСОБА_2 порушені не були, а тому в задоволенні позову слід відмовити через його безпідставність і необґрунтованість, а не через пропуск позивачем строків позовної давності з зверненням до суду, як того просив представника відповідачів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволені позову.

Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача на отримання орендної плати є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

ОСОБА_2 не спростовні висновки суду про те, що відповідачем не були порушені умови договору оренди землі, не надано доказів звернення до ПрАТ «Перемога» відповідно до умов зазначеного договору за орендною платою та доказів відмови останнього від її виплати.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну ск аргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.10.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

О.Г.Журавльов