Справа № 367/404/16-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/871/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 13.04.2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання житлового будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивувала наступним:

З 07 липня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано як рухоме так і нерухоме майно. Зокрема, на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2004 року подружжям було придбано 35/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться по вул. Калініна,43 в м. Ірпені Київської області. При цьому право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_3

Також у травні 2015 року подружжям було придбано автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який також зареєстровано за відповідачем. Оскільки нерухоме майно та автомобіль придбавалися під час шлюбу за спільні кошти подружжя, вказане майно є спільною сумісною власністю як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3. Незважаючи на це, без погодження з позивачем 03 листопада 2015 року ОСОБА_3 відчужив за договором купівлі-продажу вказаний автомобіль ОСОБА_4

ОСОБА_3 не погоджується з вимогами позивача здійснити поділ їх спільного майна, у звязку з чим позивач змушена звертатися до суду. Зважаючи на наведене, позивач просила суд визнати 35/100 частин житлового будинку № 43 по вул. Калініна в м. Ірпені Київської області обєктом права спільної сумісної власності, в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на ? від вказаного нерухомого майна; визнати укладений 03 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, в порядку поділу спільного авто стягнути з ОСОБА_3 на її користь компенсацію ? частини автомобіля у розмірі 199 350 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано 35/200 частин житлового будинку № 43 по вул. Калініна в м. Ірпіні Київської області обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та визнано за ОСОБА_2 право власності на 35/400 частин такого будинку як на частку у спільному майні подружжя. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (нині д. н. АА 3294 НТ), укладений 03.11.2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Обґрунтувала скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що лише половина від придбаної подружжям нерухомості є обєктом спільної власності подружжя. За таких умов поділ такого майна було здійснено невірно. Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем вартості спірного автомобіля (відтак й обґрунтованості вимоги про стягнення ? вартості такого авто як компенсації частки позивача), оскільки судом безпідставно, з її точки зору, не було взято до уваги звіт про оцінку майна ДП «Європейський центр консалтингу та оцінки» від 17 грудня 2015 року, де вартість такого автомобіля визначено у розмірі 398 700,00 грн. За таких умов вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Справа переглядалася судом неодноразово. Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасоване, по справі ухвалене нове рішення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року було скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час наведеним вимогам вказане рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення в частині поділу придбаного сторонами за час шлюбу нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що половина вказаного будинку була придбана за кошти від реалізації належної ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності квартири. За таких умов суд вважав, що лише половина від такої нерухомості є обєктом спільної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами. Такі свої висновки суд обґрунтовував позицією самого позивача, що була ним викладена в позовній заяві.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Виключний перелік підстав для звільнення від обовязку доказування передбачений положеннями ст. 61 ЦПК України. Зокрема, частиною 1 вказаної норми встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Саме з цього й виходив суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл спірного житла між сторонами. В той же час наведена позиція суду першої інстанції не може бути прийнята колегією суддів апеляційного суду.

Чинним процесуальним законодавством, зокрема ст. 178 ЦПК України, передбачено право сторони відмовитися за певних випадків від висловленого нею визнання обставин справи. Серед таких підстав для відмови від визнання обставин є помилка. З представленої до суду заяви позивача вбачається, що посилання позовної заяви на використання при придбанні під час шлюбу спірного житлового будинку коштів від продажу належної відповідачу квартири, є помилковими. Позивач при складанні позовної заяви повідомила свого представника, що під час шлюбу ОСОБА_3 була продана належна йому квартира. Не заперечує вона такого факту й на даний час. В той же час вказані кошти були використані на інші потреби та не використовувались для придбання житла. Не зрозумівши це, представником позивача помилково було зазначено в позові про те, що кошти від реалізації такого майна були використані при придбанні спірного нерухомого майна. Оскільки такі відомості не відповідають дійсності та були зазначені в позовній заяві помилково, позивач подала заяву про відмову від визнання нею даної обставини.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 178 ЦПК України у разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Зважаючи на викладене, судом було прийнято відмову позивача від визнання нею тієї обставини, що для придбання спірного житла були використані кошти, отримані від реалізації належної відповідачу квартири. За таких умов наведена позиція підлягає доведенню в загальному порядку. На зазначену обставину та необхідність представлення доказів на підтвердження такої позиції відповідача апеляційним судом було звернуто увагу представника ОСОБА_3 та надано їй можливість надати такі докази, чого, однак, зроблено не було, належні та допустимі докази з цього приводу представлені не були.

Положеннями ст. 60 СК України встановлено належність набутого подружжям за час шлюбу майна (крім речей індивідуального користування) до їх спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, що прямо зазначено в наведеній нормі.

Положеннями ст. 57 СК України передбачені умови, за яких придбане за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини/чоловіка, серед яких серед іншого є придбання такого майна за рахунок коштів, належних одному з подружжя особисто. В той же час, зважаючи на встановлену ст. 60 СК України презумпцію спільності набутого за час шлюбу майна, наявність таких підстав має бути відповідним чином доведена стороною.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_3доводив, що придбання більшої частини спірного житла відбулося за рахунок коштів, отриманих від реалізації належної йому на праві особистої приватної власності квартири. В той же час належних та допустимих доказів щодо використання при придбанні частини будинку з надвірними спорудами саме тих коштів, які були отримані від реалізації власного майна відповідача, в ході розгляду справи до суду представлено не було. За таких умов наведені посилання залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом.

На підставі вказаного, враховуючи встановлену ст. 60 СК України презумпцію спільності майна подружжя та недоведеність позиції відповідача ОСОБА_3, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про обґрунтованість позиції позивача щодо того, що 35/100 спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки подружжя у разі поділу спільного сумісного майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 79 СК України). Право на поділ між співвласниками спільного сумісного майна та рівність їх часток (якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом) передбачене й положеннями ст. 372 ЦК України.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги позивача щодо визнання за нею в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на ? придбаного за час шлюбу житла.

Погоджується колегія суддів й з позицією позивача щодо наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», укладеного 03.11.2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В ході розгляду справи було встановлено, що вказаний автомобіль було придбано під час шлюбу позивача та відповідача ОСОБА_3, що не заперечувалося й останнім. За таких умов вказаний автомобіль був спільною сумісною власністю обох з подружжя. 03.11.2015 р. ОСОБА_3 відчужив зазначене авто ОСОБА_4

У відповідності до положень ч. 2 ст. 369 Ц К України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Обовязок отримання згоди від іншого з подружжя у разі розпорядження спільним майном передбачений й положеннями ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ряду вимог ст. 203 ЦК України, зокрема щодо того, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Положеннями ч. 4 ст. 369 ЦК України прямо та чітко встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, визнається судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, а саме згоди інших співвласників на такий правочин.

Положеннями ч. 2 ст. 65 СК України також прямо встановлено право дружини/чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

В ході розгляду справи було встановлено, що оскаржуваний правочин з відчуження спільного автомобіля відповідач ОСОБА_3 здійснив без отримання на це відповідної згоди позивача. При цьому вказаний правочин виходить за межі дрібного побутового, відтак є усі зазначені вище підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до положень ст. 3607 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При вирішенні справи колегія суддів зважає на наявність правової позиції Верховного Суду України від 27.01.2016 р. у справі № 6-1912цс16, відповідно до якої право на визнання недійсним договору щодо відчуження спільного майна, укладеного одним з подружжя без згоди іншого, виникає лише за наявності недобросовісності поведінки як відчужувача, так і набувача такого майна. В той же час вказана правова позиція в даній справі застосована бути не може.

Відповідно до положень ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи виключно на підставі Конституції України, законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому правова позиція суду не може суперечити, встановлювати чи змінювати існуючу норму закону.

Визнання недійсним договору щодо відчуження одним з подружжя спільного майна у разі неотримання на це згоди від іншого (незалежно від добросовісності поведінки сторін такого договору) прямо передбачена ч. 2 ст. 65 СК України. Окрім того, положеннями ч. 4 ст. 369 ЦК України прямо встановлено визнання недійсним правочину щодо розпорядження спільним майном, вчиненого одним із співвласників без отримання на це повноважень від інших співвласників. Дані норми є чіткими та не допускають двозначного трактування їх змісту, відтак підстави для незастосування таких положень в даному випадку у суду відсутні.

Зважає колегія суддів й на те, що у вищезгаданій правовій позиції Верховного Суду України мова йде про укладення одним з подружжя іпотечного договору, направленого на задоволення інтересів сімї, а саме отримання нею кредитних коштів для її потреб, в той час як в даній справі майно було відчужене виключно за волею та в інтересах лише одного ОСОБА_3

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про неможливість при вирішенні даної справи застосування вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України.

Не підлягає застосуванню при вирішенні даної справи й правова позиція Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, на яку посилався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 23 листопада 2016 року. Зазначена правова позиція стосується відсутності саме письмової згоди співвласника майна на його відчуження за умови наступного схвалення ним такого правочину. В той же час в рамках даної справи вирішується питання про недійсність правочину, укладеного одним із співвласників майна взагалі без отримання на це згоди іншого співвласника.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача 199 350,00 грн. в якості компенсації її частки у спільному автомобілі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в ході розгляду справи не було представлено належних та допустимих доказів щодо розміру вартості такого майна на час розгляду справи, відтак вказана вимога за його висновками не підлягає до задоволення. З наведеною позицією колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Вартість майна, що підлягає поділу між подружжям, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, про що зазначено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

В ході розгляду справи сторонами не було досягнуто згоди щодо дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи. За таких умов, зважаючи на положення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожною із сторін по справі мають бути представлені відповідні докази на підтвердження її позиції. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачем було представлено до суду звіт про оцінку аналогічного авто ДП «Європейський центр консалтингу та оцінки» від 17 грудня 2015 року, де вартість такого автомобіля було визначено у розмірі 398 700,00 грн. Колегія суддів зважає на те, що позивача було протиправно позбавлено власності на дане авто (про що вже зазначалося вище), й на час судового розгляду діями відповідачів вона була позбавлена доступу до спірного майна, відтак й можливості провести оцінку саме спірного (а не аналогічного) майна. При цьому на спростування посилань позивача з цього приводу відповідачами своїх доказів представлено не було. За таких умов колегія суддів вважає можливим прийняти вартість, визначену ДП «Європейський центр консалтингу та оцінки», в якості вартості спірного автомобіля та враховувати її при вирішенні питання про поділ спільного майна сторін.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За результатами розгляду справи колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2016 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати 35/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за № 43 по вулиці Калініна в місті Ірпені Київської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 35/200 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель за № 43 по вулиці Калініна в місті Ірпені Київської області.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota Land Cruiser», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, укладений 03.11.2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості її частини у праві власності на автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER», 2000 року випуску, у розмірі 199 350 (сто девяносто девять тисяч триста пятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 14 469,00 (чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят девять) гривень в рівних частинах.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_5