14.02.2017 Єдиний унікальний номер 205/5751/14-ц
УХВАЛА

Справа № 2/205/489/17

205/5751/14-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басова Н.В.,

за участю секретаря Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та виконавчого комітету Дніпровської міської ради про поновлення строку позовної давності, визнання частково недійсним рішення виконкому та його скасування, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 04 липня 2014 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 та виконавчого комітету Дніпровської міської ради про поновлення строку позовної давності, визнання частково недійсним рішення виконкому та його скасування, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй належить житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 579 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Колгоспна, 67. При оформленні документів для приватизації своєї присадибної ділянки площею 579 кв.м., на якій розташоване домоволодіння та допоміжні споруди, позивачу стало відомо, що сусідка ОСОБА_2, яка мешкає по вул. Костромська, 12 з південно-східного боку садиби позивача протиправно та безпідставно заволоділа частиною земельної ділянки позивача, на якій розміщені узаконені господарські споруди та отримала Державний акт на право власності на землю від 16.10.2001 року на площу 0,0907 га на своє імя з урахуванням частини земельної ділянки позивача. Згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих від 18.02.1956 року гр. ОСОБА_3 відведено земельну ділянку по вул. Костромська, 12 площею 500 кв.м. Будинок № 12 по вул. Костромська ОСОБА_2 купила на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.1999 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 за дорученням ОСОБА_5 Із матеріалів землевпорядної справи вбачається, що 20.12.1999 року ОСОБА_2 звернулась до в.о. міського голови з заявою про передачу їй у приватну власність безкоштовно 0,0829 га землі, яка розташована за адресою: вул. Костромська, 12. При отриманні Державного акту на право власності на землю ОСОБА_2 не погоджувала із позивачем межі своєї земельної ділянки.

Позивач просила суд поновити термін позовної давності; визнати частково недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2140 від 20.09.2001 року «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам» стосовно ОСОБА_2 земельної ділянки по вул. Костромська, 12 площею 0,0907 га; визнати недійсним Державний акт на право власності на землю від 16.10.2001 року.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 у судове засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. 07.02.2017 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_6 з проханням відкласти слухання справи у звязку з участю в іншому судовому засіданні.

У своїй заяві від 09 лютого 2017 року відповідач ОСОБА_2 та її адвокат ОСОБА_7 просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги не визнають у повному обсязі.

У судове засідання представник співвідповідача виконавчого комітету Дніпровської міської ради не зявився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У звязку з довготривалістю судового розгляду, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить домоволодіння № 67 по вул. Колгоспній у м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.2000 року, виданого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 за реєстровим № 2-2809, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 12.09.2000 року (а.с. 152 том 1).

ОСОБА_2 належить домоволодіння розташоване в м. Дніпропетровську, вул. Костромська, 12 на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 3199, зареєстроване в ДМБТІ 01.10.1999 року за реєстровим № 88 та записаного в реєстрову книгу № 167 (а.с. 51-52 том 1).

16.10.2001 року ОСОБА_2 згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2140 від 20.09.2001 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії Д* № 037910 на земельну ділянку площею 0,0907 га, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Костромська, буд. 12 (60 том 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2013 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та Дніпропетровської міської ради про визнання державного акту на землю недійсним і його скасування та визнання рішення виконкому міськради недійсним і його скасування відмовлено (а.с. 10-11 том 1).

Згідно повідомлення № 1457-16 від 13.09.2016 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз неможливо надати висновок експертизи у звязку з невиконанням клопотання експерта та несплатою вартості експертизи (а.с. 58-62 том 2).

На підставі ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельної ділянки та його державної реєстрації.

На підставі ст. 22 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею забороняється.

Відповідно ст. 23 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних доказів на підтвердження права власності чи права користування земельною ділянкою по вул. Колгоспній, 67 у м. Дніпропетровську.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві від 09.02.2017 року просила суд застосувати позовну давність.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. ст. 48, 50 Закону України «Про власність», ст. 257 ЦК України щодо спорів про захист прав власників земельних ділянок, стороною в яких є громадянин, застосовується трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

З матеріалів справи вбачається, що про видачу ОСОБА_2 Державного акту про право приватної власності на землю від 16.10.2001 року позивачу стало відомо ще у 2006 році, що підтверджується відповідями прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська від 22.08.2006 року (а.с. 150 том 1) та Дніпропетровського обласного Головного управління земельних ресурсів від 01.08.2006 року (а.с. 158 том 1).

Позивач просить поновити строк позовної давності, однак суд не вбачає підстав для його поновлення, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин.

З урахуванням викладеного, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності звязку у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити в звязку зі спливом строку позовної давності, яку відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві від 09.02.2017 року просила застосувати.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 256-257, 261 ЦК України, ст. ст. 22-23, 123, 126, 152 ЗК України, ст. ст. 10-11, 27, 59-60, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та виконавчого комітету Дніпровської міської ради про поновлення строку позовної давності, визнання частково недійсним рішення виконкому та його скасування, визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В. Басова