Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
10.04.2017 394/203/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області

у складі головуючого судді Партоліної І.П.

при секретарі Лясковській О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПСП «Лан» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогою визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 20.07.2006 року, який укладений між нею та відповідачем.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 5,36 га, яка розташована на території Новоархангельської селищної ради, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю ІІ-КР № 037364 виданого 26.12.2001 року.

20.07.2001 року вона уклала із ПСП «Лан» договір оренди земельної ділянки, за яким передала вказану земельну ділянку відповідачу у строкове платне користування терміном на 5 років. Інших договорів оренди вказаної земельної ділянки із ПСП «Лан» вона не укладала.

Після спливу вказаного у договорі оренди від 20.07.2001 року вона виявила бажаннґя самостійно обробляти землю та неодноразово зверталась до відповідача з проханням звільнити належну їй земельну ділянку, на що кожен раз отримувала відмову.

На початку 2015 року їй стало відомо, що ПСП «Лан» як правову підставу відмови у звільненні ділянки використовує договір оренди від 20.07.2006 року, укладеного на 25 років і вказаний договір пройшов державну реєстрацію.

Вона вказаний договір не укладала та не підписувала, він з'явився без її відома і згоди виправлень у первинний договір оренди від 20.07.2001 року вона також не надавала.

За таких обставин просила визнати недісним договір оренди земельної ділянки від 20.07.2006 року укладеного між нею та відповідачем та зобовязати ПСП «Лан» повернути їй належну їй земельну ділянку.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Крім того, позивач у судовому засіданні пояснила, що даний примірник оспорюваного договору вона не підписувала, підписувала примірник договору лише у 2001 році.

На запитання суду пояснила, що у неї на руках лише цей примірник договору, який вона отримувала від ПСП «Лан» коли їх роздавали, інших немає і чому у її примірнику є виправлення вона не знає.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, суду пояснив, що позивач з моменту укладення договору весь час отримував орендну плату, жодного разу претензій не ставив, а тому договір оренди є дійсним.

Крім того, позивач у 2014 та 2016 роках зверталась до орендаря із заявами про розірвання договору і у заявах не вказувала, що договір укладався на 5 років.

З часу укладення договору ПСП «Лан» добросовісно виконує умови договору, своєчасно та у повному розмірі сплачує позивачу орендну плату.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 має у приватній власності земельну ділянку площею 5,36 га, яка розташована на території Новоархангельської селищної ради, що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю ІІ-КР № 037364.

20 липня 2006 року між ОСОБА_1 був укладений договір оренди земельної ділянки з ПСП «Лан» строком на 25 років. Цей договір зареєстровано у Новоархангельському відділі КРФЦДЗК 02 листопада 2006 року за № 301.

В судовому засіданні позивач надала для огляду оригінал оспорюваного договору, копію якого додала до позовної заяви.

Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачу судом роз'яснено право звернутись із клопотанням про призначення експертизи для визначення питань, які потребують спеціальних знань, однак позивач своїм правом не скористалась, відповідного клопотання не заявляла.

Крім того, судом не приймається до уваги пояснення позивача, що вона уклала договір оренди із відповідачем 20 липня 2001 року, оскільки наданий нею ж Державний акт на право приватної власності на землю, який посвідчує її право приватної власності на земельну ділянку, яку вона здала у оренду, виданий пізніше у часі, а саме 26 грудня 2001 року, що взагалі унеможливлює раніше до отримання правовстановлюючого документа на нерухоме майно укласти договір оренди цього майна.

Оскільки обовязок доказування покладений на сторони, позивач належними та допустимими доказами не довів ті обставини, на які посилався у позовній заяві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.14,16,18,20 Закону України «Про оренду землі» , ст.ст. 6,15,203,207,215,627,638,641,642ЦК України ,ст.ст. 213,214,215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПСП «Лан» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через Новоархангельський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги або у разі, якщо особи, які брали участь у справі, не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: