Провадження № 2/263/167/2017

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючої судді Кір`якової Н.П.,

при секретарі Соколовій О.Б.,

представників позивачки ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

3-тя особа ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду справу за позовом ОСОБА_7 до Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет", 3-тя особа ОСОБА_6, про визнання наказу №104-41 від 30.10.2015р. та рішення ОСОБА_8 від 6.10.2015р. незаконними та їхнє скасування,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет" /далі ДВНЗ «ПДТУ»/ про визнання наказу №104-41 від 30.10.2015р. та рішення вченої ради Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет" від 6.10.2015р. про призначення ОСОБА_6 на посаду директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» / далі коледж / незаконними та їхнє скасування з тих підстав, що ОСОБА_6 на день проведення конкурсу не мав необхідного педагогічного стажу для зайняття вказаної посади та призначений на вказану посаду за результатами конкурсу, який проведено з порушенням порядку, встановленого п.7 Методичних рекомендацій щодо особливостей виборчої системи, порядку обрання керівника вищого навчального закладу, затверджених постановою КМУ №726 від 5.12.2014р., оскільки оголошення про проведення конкурсу не було опубліковане в газеті «Освіта України» та ОСОБА_6 не мав необхідного педагогічного стажу для призначення на вказану посаду.

У судовому засіданні представники позивачки її позовні вимоги підтримали з вищевказаних підстав та просили скасувати наказ та рішення вченої ради про призначення ОСОБА_6 директором коледжу. При цьому пояснили, що позивачка заяву про участь у конкурсі не подавала і на даний час на посаду директора коледжу не претендує. Також представник позивачки надав суду додаткові пояснення, в яких вказав, що своїм позовом ОСОБА_7 виконує функцію громадського контролю за законністю призначення ОСОБА_6 на посаду директора коледжу.

Представниця відповідача та 3-тя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_7 не визнали та пояснили, що ОСОБА_6 обраний на посаду директора коледжу за результатами конкурсу, який був проведений 22.09.2014р. та результати якого затверджені вченою радою ДВНЗ «ПДТУ» 6.10.2014р. Не заперечували, що оголошення про проведення конкурсу не було опубліковане в газеті «Освіта», але пояснили, що вказане оголошення було розміщене в газеті «Ильичевец город» №83 /10921/ від 6.08.2015р. та на сайті відповідача. Вказали, що ОСОБА_6 мав необхідний педагогічний стаж для призначення на посаду директора коледжу, оскільки з 15.08.1991р. по 16.09.1994р. він працював вчителем. А після цього був звільнений у зв*язку з призовом на військову службу, на якій перебував до 25.12.2014р. Також вказали, що відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стаж проходження військової служби зараховується громадянам України до стажу роботи за спеціальністю. Тому у задоволенні вимог позивачки просили відмовити.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд вважає, що вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що наказом №117-05 від 3.08.2015р. на заміщення вакантної посади директора ДВНЗ «ПДТУ» оголошено конкурс, який відповідно до п.3.15 Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення посад декана факультету, директора інституту, коледжу, що є структурними підрозділами державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» проводиться загальними зборами трудового колективу /а.с. 30 /.

При цьому оголошення про проведення конкурсу не було опубліковане в газеті «Освіта України», як це рекомендовано в п.7 Методичних рекомендацій щодо особливостей виборчої системи, порядку обрання керівника вищого навчального закладу, затверджених постановою КМУ №726 від 5.12.2014р. Але, як пояснив представник відповідача, вказане оголошення було опубліковане в газеті «Ильичевец город» №83 /10921/ від 6.08.2015р. та розміщене на сайті відповідача.

Також судом встановлено, що ОСОБА_6 мав необхідний педагогічний стаж для призначення на посаду директора коледжу, оскільки з 15.08.1991р. по 16.09.1994р. він працював вчителем. А після цього був звільнений у зв*язку з призовом на військову службу, на якій перебував до 25.12.2014р. Відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стаж проходження військової служби зараховується громадянам України до стажу роботи за спеціальністю.

За підсумками голосування на загальних зборах 22.09.2015р. за кандидатуру ОСОБА_6 проголосувало 111 осіб з 131 присутніх, що становить 86,7% / а.с.55 /. Рішення загальних зборів щодо рекомендації ОСОБА_6 на посаду директора коледжу та результати конкурсу не скасовані і на даний час позивачкою не оспорюється.

Позивачка заяву про участь у конкурсі не подавала.

Відповідно до положень ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» ( в редакції що діє з 6 вересня 2014 року), керівник факультету (навчально-наукового інституту) обирається вченою радою вищого навчального закладу строком на п'ять років з урахуванням пропозицій факультету (навчально-наукового інституту). Керівник вищого навчального закладу укладає з керівником факультету (навчально-наукового інституту) контракт.

Судом встановлено, що 62 голосами з 66 на посаду директора коледжу рішенням вченої ради ДВНЗ «ПДТУ» від 6.10.2015р. обрано ОСОБА_6 / а.с.54 /.

Відповідно до положень ст. 43 Закону України «Про вищу освіту» ( в редакції що діє з 6 вересня 2014 року), керівник факультету (навчально-наукового інституту) обирається вченою радою вищого навчального закладу строком на п'ять років з урахуванням пропозицій факультету (навчально-наукового інституту). Керівник вищого навчального закладу укладає з керівником факультету (навчально-наукового інституту) контракт.

Керівник вищого навчального закладу призначає керівника факультету (навчально-наукового інституту) строком на п'ять років.

Тому на підставі вищевказаного рішення вченої ради ОСОБА_6 наказом №104-41 від 30.10.2015р. призначено на посаду директора коледжу / а.с.44 /.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Але ні в позовній заяві, ні в поясненнях представників позивачки не вказано які саме її права порушено оскаржуваним рішенням вченої ради та наказом ректора ДВНЗ «ПДТУ». Крім того, представник позивачки ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що результатами конкурсу права позивачки не порушені, оскільки позивачка заяву про участь у конкурсі на посаду директора коледжу не приймала і на дану посаду не претендує.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач посилалася на те, що ОСОБА_6 незаконно призначено на посаду директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», у звязку з чим просила визнати незаконним рішення вченої ради та наказ про його призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, розглядові підлягають індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

У будь-якому разі, безпосередньо розгляду підлягають заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, про виключення з членів кооперативу, колективного сільськогосподарського підприємства, іншої громадської організації, а за заявами керівників підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), їх заступників, головних бухгалтерів підприємств, установ, організацій, їх заступників, а також службових осіб митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами, керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, суд наголошує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

У справі, де предметом розгляду є визнання рішення вченої ради та наказу незаконними та скасування їх, позивач заяву про участь у конкурсі не подавала, наміру приймати у ньому участі не висловлювала, рішенням вченої ради за результатами проведення конкурсу його переможцем визначено ОСОБА_6, який у встановленому порядку приймав у ньому участь та має відповідний стаж роботи у галузі науки, тому, враховуючи наведенні положення норм процесуального права, сам зміст статтей 3 і 221 КЗпП, слід дійти висновку, що у будь-якому разі рішенням вченої ради та відповідно до нього наказу про прийняття ОСОБА_6 на посаду, права позивача ОСОБА_7 не порушені, оскільки така, у звязку з проведенням конкурсу, не перебувала у будь-яких матеріально-правових відносинах з вченою радою, які б указували на можливе порушення її прав (участь у конкурсі, результати конкурсу, порядок його проведення з її участю та інше), за захистом яких вона звернулася, зокрема, виникнення індивідуального трудового спору між нею як працівником та підприємством, як роботодавцем.

Отже, враховуючи, що право, яке на думку позивача є порушеним, у цій справі не кореспондується з обовязками та повноваженнями відповідача, визначеними статтею 43 Закону України «Про вищу освіту», суд приходиться до висновку, що обраний нею спосіб захисту не є ефективним засобом захисту, оскільки не відповідає змісту наявного у позивача права, характеру його можливого порушення та наслідками, спричиненим цим порушенням.

Тому вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 63, 212-215 ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК України, Законом України «Про вищу освіту», Положенням про Маріупольський коледж Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет", Положенням про проведення конкурсу на заміщення посад декана факультету, директора інституту, коледжу, що є структурними підрозділами Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет", суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет", 3-тя особа ОСОБА_6, про визнання наказу №104-41 від 30.10.2015р. та рішення вченої ради Державного вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет" від 6.10.2015р. про призначення ОСОБА_6 на посаду директора Маріупольського коледжу вищого навчального закладу "Приазовський державний технічний університет" незаконними та їхнє скасування відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.П. Кірякова