Ухвала

іменем україни

8 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 9 лютого 2016 року,

встановила:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору

від 27 листопада 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 14 140 грн на придбання житлового будинку на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення 26 листопада 2026 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, укладеним між банком та позичальником, предметом якого є належний відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1. Неналежне виконання позичальником умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 22 квітня 2014 року склала

20 524,68 грн та добровільно сплачена не була.

Ураховуючи наведене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 та виселити відповідача з будинку разом із іншими особами, які в ньому проживають.

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 9 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, посилався на неспівмірність заборгованості по основному зобов'язанню вартості переданого в іпотеку майна, на яке позивач просив звернути стягнення. Зазначав, що позивач не надав даних про оцінку предмета іпотеки на час розгляду справи та про те, чи приватизована земельна ділянка на якій знаходиться об'єкт нерухомості. Крім того, відсутні відомості, чи змінився розмір заборгованості з часу звернення до суду з позовом.

Проте з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що 27 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 14 140 грн на придбання житлового будинку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 26 листопада 2026 року.

З метою забезпечення зобов'язань за даним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1. Іпотека також поширюється і на земельну ділянку площею 730 кв. м, на якій розташовано даний будинок і яка буде приватизована. Сторони визначили вартість предмету іпотеки в 17 675 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК Українисуди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Вирішуючи спір, суд зазначав, що станом на 22 квітня 2014 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі

20 524,68 грн, що є неспівмірним із вартістю предмету іпотеки, загальний розмір якої, відповідно до умов договору, становить 17 675 грн, тобто перевищує суму заборгованості по основному зобов'язанню.

Однак, установивши, що сума заборгованості за кредитом є неспівмірною із заставною вартістю предмета іпотеки, суд не врахував, що законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвалені в справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 9 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова О.В. Умнова І.М. Фаловська