Справа № 162/134/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинянчук В.Д.
Провадження № 22-ц/773/531/17 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Здрилюк О. І.,

секретар Вергун Т. С.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочено ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості (а.с. 3-4).

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору 06 січня 2006 року ОСОБА_4 отримала у позивача 5000 гривень кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з помісячним погашенням кредиту та кінцевим терміном його повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальником порушено строки погашення кредиту, у зв'язку з чим борг відповідача становить 33208,94 гривень, складовими якого є: 11460,78 гривень - заборгованість за кредитом, 18551,59 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1139 гривень - заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1557,57 гривень - штраф (процентна складова), які банк і просить стягнути з відповідача, а також судові витрати.

ОСОБА_4 звернулась в суд з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним (а.с. 107-109).

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 06 січня 2006 року не підписувала заяви-анкети на одержання кредиту, про існування якої вона дізналась, отримавши документи з суду з первісним позовом банку. ОСОБА_4 вважає, що у цій ситуації існують правові підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним на підставі положень частин 1, 3 статті 203, частини 2 статті 207, частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 18 травня 2016 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с. 110).

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення 33208 (тридцяти трьох тисяч двохсот восьми) гривень 94 копійок заборгованості за кредитним договором від 06 січня 2006 року відмовлено повністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору від 06 січня 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_4 про отримання кредитного ліміту у розмірі 5000 (п'яти тисяч) гривень на платіжну картку № 249752, відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову, позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав в ній наведених та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав та просив її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині задоволення первісного позову, а також доводи апеляційної скарги, пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по первісному позову не доведено факту особистого зняття коштів чи ініціювання їх переказу на інший картковий рахунок відповідачем. Отже, немає підстав вважати, що ОСОБА_4 фактично розпоряджалась коштами, з яких нарахована кредитна заборгованість, а також з доведеності факту несанкціонованого знаття коштів 21 вересня 2014 року у сумі 11 тисяч гривень із зняттям комісії 439,97 гривень з карткового рахунку № 249752 на ім'я ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних доказів, які б підтверджували волевиявлення ОСОБА_4 на укладення кредитного договору на запропонованих банком умовах в ході судового розгляду, не здобуто, а тому суд прийшов до висновку, що кредитний договір між сторонами 06 січня 2006 року не укладався, а неукладений договір не може бути визнаний недійсним.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду лише в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення 33208 (тридцяти трьох тисяч двохсот восьми) гривень 94 копійок заборгованості за кредитним договором від 06 січня 2006 року, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення.

Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що кредитну заборгованість ОСОБА_4, яка є предметом цього судового розгляду, банк нарахував, починаючи з вересня 2014 року, внаслідок здійснення транзакції на суму понад 11 тисяч гривень 21 вересня 2014 року (а.с. 5-6, 78-83 том 1).

Відповідач ОСОБА_4 в суді першої інстанції вказала, що отримавши на стільниковий телефон текстове повідомлення про зняття вказаної вище суми, зрозумівши, що транзакція несанкціонована, вона одразу ж зателефонувала на «гарячу лінію» банку, також з цього приводу вона звернулась у Любешівське відділення ПАТ КБ «Приватбанк» та у міліцію (а.с. 32, 33, 34, 35 том 1).

Факт несанкціонованого знаття коштів 21 вересня 2014 року у сумі 11440 (із зняттям комісії 440 гривень) з карткового рахунку ОСОБА_4 № 249752 підтверджено позивачем у адресованому відповідачу листі від 09 жовтня 2014 року (а.с. 33 том 1).

Відповідно до постанови слідчого Марганецького ВП НВП ГУНП у Дніпропетровській області від 16 березня 2016 року кримінальне провадження за заявою ОСОБА_4 закрито. При цьому стверджено, що кошти, якими шахрайським способом заволоділи невідомі особи, належать ПАТ КБ «Приватбанк», а не ОСОБА_4, яка не може бути потерпілою (а.с. 92-93 том 1).

З матеріалів досудового розслідування слідує, що особу, на рахунок якої було переказано кошти з карткового рахунку, відкритого на ім'я ОСОБА_4, встановлено. Також з'ясовано, що ці кошти згодом було знято з карткового рахунку цієї особи № 820843 через банкомат ПАТ КБ «Приватбанк» у місті Жовти Води Дніпропетровської області (а.с. 112-135 том 1).

Згідно з пунктами 6.7., 6.8. постанови Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», яка була чинною станом на 21 вересня 2014 року, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем по первісному позову не доведено факту особистого зняття коштів чи ініціювання їх переказу на інший картковий рахунок відповідачем, а отже, немає підстав вважати, що ОСОБА_4 фактично розпоряджалась коштами, з яких нарахована кредитна заборгованість, заборгованість нарахована банком саме виходячи з суми несанкціонованого зняття коштів, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, вони були предметом розгляду в суді першої інстанції та їм дана правильна правова оцінка. Зазначені доводи не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення 33208 (тридцяти трьох тисяч двохсот восьми) гривень 94 копійок заборгованості за кредитним договором від 06 січня 2006 року без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року в даній справі в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення 33208 (тридцяти трьох тисяч двохсот восьми) гривень 94 копійок заборгованості за кредитним договором від 06 січня 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді