АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/239/17 Справа № 199/3589/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря: Куць О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Калинова, 72» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Калинова, 72». В обґрунтування позову, посилаючись на те, що згідно списків тресту «Придніпроворгтехстрой», затверджених Дніпропетровською міською Радою 20.03.1969 позивачу на склад сімї з пяти осіб дружина ОСОБА_4, сини ОСОБА_3, ОСОБА_5, мати дружини ОСОБА_6 була надана у користування квартира АДРЕСА_1. На підставі ордеру №535, виданого виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів від 24.03.1969, позивач та члени його сімї вселилися у вищезазначену квартиру. Квартира не приватизована, складається з трьох кімнат, загальною площею 60 кв.м., житловою площею 43,59 кв.м.

На теперішній час у квартирі залишилися зареєстрованими позивач та його син, відповідач по справі.

Відповідач. перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 з 1987 року. У 2009 році відповідач з дружиною вирішили переїхати проживати до Російської Федерації. Тоді ж у 2009 році вони продали свою квартиру, де вони були зареєстровані та постійно проживали.

ОСОБА_7 поїхала до Росії раніше, а відповідач та його син ОСОБА_8 залишилися у м. Дніпопетровську та попросили позивача деякий час пожити та зареєструватися в належній позивачеві квартирі АДРЕСА_1. Позивач погодився, у звязку з чим у 2009 році відповідач та його син були зареєстровані у вищезазначеній квартирі. До серпня 2013 року відповідач проживав у квартирі, а потім виїхав до Росії, де й проживає на теперішній час.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2015 ОСОБА_8 було виселено з квартири АДРЕСА_1.

Син позивача, відповідач ОСОБА_3, з 2013 року в квартирі не проживає, не користується нею, не несе витрати на її утримання. Оскільки відповідач не проживає в квартирі, не утримує її, позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №65 в будинку №72 по вул. Калиновій у м. Дніпропетровську.

Рішенням Амур-нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

З таким рішенням не погодився позивач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що відповідач був відсутній за місцем свого проживання понад шість місяців без поважних причин, а також, що наявні підстави вважати про порушення прав позивача з боку відповідача.

Однак з таким висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру №535, виданого виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів від 24.03.1969, квартира АДРЕСА_1 була надана в користування позивачу ОСОБА_2 на склад сімї з пяти чоловік, а саме: дружина ОСОБА_4, сини - ОСОБА_3, ОСОБА_5, мати дружини ОСОБА_6

На теперішній час в спірній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3, що підтверджується довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку, виданої обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Калинова, 72» від 10.05.2016 (а.с.7).

Відповідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення, обґрунтовував тим, що він не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців та не сплачує комунальні послуги.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 надано письмові докази.

Відповідно до актів від 10.04.2016 року, 16.11.2015 року, 20.10.2016 року було проведено обстеження квартири АДРЕСА_2. На момент обстеження встановлено, що відповідач у квартирі не проживав: з серпня 2013 по 27.09.2015 року, з 29.09.2015 року по 1.04.2016 року, його речі відсутні, за комунальні платежі не сплачує (а.с.8,9, 132).

Згідно довідки ОСББ «Калинова, 72» №92 від 29.01.2015 року у квартирі №65 ОСОБА_2 проживає сам (а.с.134).

Згідно повідомлення Державної прикордонної служби України №0.64-8341/0/15-17 від 09.03.2017 року ОСОБА_3 неодноразово перетинав державний кордон України на різні часові проміжки, зокрема 2 рази на термін понад 6 місяців з 13.08.2014 по 27.09.2015 року, та з 01.10.2015 по 03.04.2016 року. Отже, ОСОБА_3 був відсутній за своїм місцем проживання понад 6 місяців (а.с.161).

Посилання відповідача на виїзд за кордон на заробітки не підтверджене належними та допустимими доказами. Доводи відповідача про створення перешкод у проживанні з боку позивача своєю поведінкою також не підтверджені жодними доказами, окрім того, ОСОБА_3 у вказаний часовий проміжок з позовами про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням до суду не звертався.

Доводи відповідача та висновки суду щодо працевлаштування відповідача на Дніпропетровському агрегатному заводі до серпня 2014 року не є належними доказами факту проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки місце роботи жодним чином не може свідчити про місце проживання громадянина за певною адресою, а тому не є належним та допустимим доказом на підтвердження таких посилань.

В матеріалах справи не міститься належних доказів поважності причин не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_3 чи доказів сплати ним будь-яких комунальних послуг чи витрат з утримання житла, витрат повязаних з користуванням житлом чи інших доказів, які б свідчили про проживання відповідача у вказаній квартирі.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач не проживав у спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 516 грн. в рахунок витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Амур-нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №65 в будинку №72 по вул. Калиновій у м. Дніпро (м.Дніпропетровську).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 516 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_9