АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/2473/15-ц 22-ц/774/177/К/17
Справа № 211/2473/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/177/К/17 ОСОБА_1
Категорія 5 (ІV) Доповідач Бондар Я.М
РІШЕННЯ

Іменем України

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості», треті особи - Житлово-будівельний кооператив «Схід-40», орган опіки та піклування виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод та встановлення права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод та встановлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що в період з 20 вересня 1997 року по 03 листопада 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.1997 року сторонами придбано у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване на імя відповідача.

Після розірвання шлюбу у звязку з неприязними стосунками з відповідачем, вона разом з донькою змушені були виїхати з квартири та переїхати жити до її матері за адресою: АДРЕСА_2, оскільки відповідач створює перешкоди у користуванні квартирою.

Уточнивши позовні вимоги та предявивши їх також до ОСОБА_5, Товарної біржі «Українська Біржа Нерухомості», позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, що зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості», визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири та визначити право володіння та користування квартирою, виділивши їй з неповнолітньою донькою в володіння та користування кімнату площею 17,5 кв.м. з виходом на лоджію площею 1,9 кв.м., всього 19,4 кв.м.; виділити відповідачу в володіння та користування кімнату площею 12,0 кв.м.; місця загального користування (кухню, ванну, вбудовану шафу, два коридори) залишити в загальному користуванні; усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення її з донькою до спірної квартири.

Заочним рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20 жовтня 2015 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 30 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що укладений 29 вересня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія). Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 загальною площею 52,40 кв.м. та житловою 29,50 кв.м. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 загальною площею 52,40 кв.м. та житловою 29,50 кв.м. Встановлено наступний порядок користування квартирою № 30 в будинку № 51 по вул. Гутовського в м. Кривому Розі Дніпропетровської області:

-виділено в користування ОСОБА_9 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_7 кімнату площею 17,5 кв.м. (приміщення 2) з виходом на лоджію площею 1,9 кв.м. (приміщення І), всього 19,4 кв.м.;

-виділено в користування ОСОБА_4 кімнату площею 12,0 кв.м. (приміщення 3);

-місця загального користування: кухню площею 8,5 кв.м. (приміщення 4), ванну кімнату площею 2,6 кв.м. (приміщення 7), вбудовану шафу площею 0,3 кв.м. (приміщення 5), туалет площею 1,0 кв.м. (приміщення 6), коридор площею 3,6 кв.м. (приміщення 8), коридор площею 5,0 кв.м. (приміщення 1) залишено в загальному користуванні.

Усунено перешкоди в користуванні квартирою № 30 в будинку № 51 по вул. Гутовського в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вселено ОСОБА_10 та неповнолітню ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_3. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо виділення в користування їй разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 кімнати площею 17,5 кв.м. з виходом на лоджію площею 1,9 кв.м., а йому - кімнату площею 12,0 кв.м., з залишенням місць загального користування в загальному користуванні й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Вважає, що вирішуючи спір, суд в порушення норм ч.3, ч.4 ст. 358 ЦК України, фактично здійснив виділ в натурі часток із спільного майна співвласників, відступивши від засад їх рівності, тим самим фактично зменшивши його долю в майні на 7,4 кв.м. та обмеживши його права як власника на житло, що є неприпустимим. Крім того, виділ часток було здійснено судом з порушенням положень ч.2 ст. 364 ЦК України без обовязкової сплати позивачем грошової компенсації частки, про виділ якої заявлено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Виходячи з доводів апеляційної скарги, рішення суду оскаржується в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою № 30 в будинку № 51 по вул. Гутовського в м. Кривому Розі.

Отже, з урахуванням положень ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів здійснює перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що ОСОБА_11 (дошлюбне прізвище Журавель) та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 20 вересня 1997 року по 03 листопада 2009 року, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 9, 16).

З 23 квітня 2010 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 (її прізвище у шлюбі Сменова-Кочережко) (а.с. 10).

29 вересня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія) відповідно до Протоколу відкритих торгів № 30 від 29 вересня 1997 року, ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат загальною площею 52,4 кв.м, в тому числі житловою площею 29,5 кв.м. Право власності на квартиру зареєстровано в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 (а.с.11-12).

У вказаній квартирі є зареєстрованими ОСОБА_4, а також колишня дружина ОСОБА_11, починаючи з 10.08.1998 року, та донька ОСОБА_7 з народження, які станом на теперішній час в квартирі не мешкають (а.с. 10, 15).

Ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування житлом, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачем порядок користування житлом буде відповідати як інтересам співвласників, так і інтересам їхньої неповнолітньої дитини.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України.

Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

З аналізу вказаної норми вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість й у разі її відсутності, тобто неможливості добровільного встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що квартира АДРЕСА_1, якамає житлову площу 29,5 кв.мта складається з двох жилих ізольованих кімнат площею 17,5 кв.м та 12,0 кв.м., придбана в період шлюбу й є спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, й кожному з них на праві власності належить по ? її частці.

При цьому, сторони як співвласники вказаної квартири не можуть дійти згоди щодо встановлення порядку користування спірним майном, що й стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про встановлення порядку користування зазначеною квартирою.

Встановлюючи порядок користування квартирою № 30 в будинку № 51 по вул. Гутовського в м. Кривому Розі, житлом та виділяючи в користування позивачу разом з неповнолітньою донькою кімнату площею 17,5 кв.м. з виходом на лоджію площею 1,9 кв.м., а відповідачу - кімнату площею 12,0 кв.м., й залишаючи підсобні приміщення у загальному користуванні, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме такий запропонований позивачкою варіант користування є найбільш прийнятним для сторін та їхньої неповнолітньої дитини.

Однак, колегія суддів вважає встановлений судом першої інстанції порядок користування квартирою передчасним.

Доводи ж апеляційної скарги відповідача, що встановленим порядком користування фактично здійснено виділ часток, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач ототожнює порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, який врегульовано ст. 364 ЦК України і порядок встановлення користування спільним майном у відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК України, які мають різні правові наслідки.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обовязковим.

Крім того, оскаржуваним рішенням суду відмовлено у задоволенні вимог позивача про виділ часток, що не враховано відповідачем.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для врахування судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

На підставі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власники житлової квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування квартирою. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаними приміщеннями.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У зв'язку з чим п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі.

В судовому засіданні колегії суддів представник позивача пояснив, що позивач разом із донькою на даний час не мешкають у спірній квартирі, що також викладено у позовній заяві, тому на думку колегії суддів визначення судом першої інстанції порядку користування квартирою на майбутнє при відсутності порушених прав позивача на час розгляду справи є передчасним.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку користування спірною квартирою ухвалене із порушенням вимог законодавства, у звязку із відсутністю доказів порушеного права позивача, тому в цій частині відповідно до вимог п.п.1,3 ч.1 ст. 309ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_2 в їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 20 жовтня 2015 року скасувати в частині встановлення порядку користування квартирою № 30 в будинку № 51 по вул. Гутовського в м. Кривому Розі Дніпропетровської області ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити ОСОБА_2 в задоволені цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я.М.Бондар

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_13