У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача Школярова В.Ф.,

суддів: Канигіної Г.В. і Ковтюк Є.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 11 квітня 2017 року заяву засудженого ОСОБА_3 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 травня 2016 року ОСОБА_3 засуджено за частиною другою статті 146 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки шість місяців.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_4 за частиною другою статті 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2813 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди - 25000 грн.

Апеляційний суд Тернопільської області ухвалою від 31 серпня 2016 року вирок місцевого суду змінив: виключив з мотивувальної частини вироку посилання на вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кримінального правопорушення з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом; виключив із резолютивної частини вироку рішення про залишення обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту без зміни; змінив рішення про солідарне стягнення з обвинувачених суми процесуальних витрат, пов'язаних із залученням експерта, й ухвалив стягнути з них цю суму у дольовому порядку по 1098,03 грн з кожного та скасував рішення місцевого суду про стягнення з обвинувачених на користь потерпілої матеріальної шкоди в розмірі 2813 грн і ухвалив відмовити в задоволенні позову в цій частині за недоведеності позовних вимог. У решті вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 лютого 2017 року судові рішення щодо ОСОБА_3 змінив: призначив ОСОБА_3 покарання за частиною другою статті 146 КК у виді обмеження волі на строк два роки шість місяців.

До Верховного Суду України 30 березня 2017 року від засудженого ОСОБА_3 надійшла заява, в якій він порушує питання про перегляд ухвали касаційного суду щодо нього з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК), а саме, норми права, яка міститься у статтях 85 і 86 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Твердить, що касаційний суд безпідставно визнав розписку потерпілої про відшкодування спричиненої їй моральної шкоди неналежним і недопустимим доказом, що на його думку, стало перешкодою для встановлення цим судом обставин, що мали значення для ухвалення законного рішення. Вказує, що в доданих до заяви порівнюваних судових рішеннях суд касаційної інстанції визнав розписку потерпілої про відшкодування спричиненої шкоди належним та допустимим доказом, чим встановив обставини, які мали значення для кримінального провадження.

На обґрунтування цих доводів засуджений ОСОБА_3 додав до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2013 року та 06 червня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

У статті 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Колегія суддів зазначає, що положення пункту 2 частини першої статті 445 КПК передбачають порівняння судових рішень на предмет однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції норми процесуального права. У цьому контексті у рішеннях Верховного Суду України висловлена правова позиція, відповідно до якої факт неоднакового застосування норми права судом касаційної інстанції повинен мати певний зовнішній вияв, знаходити відображення у відповідному процесуальному документі (рішенні). Для уможливлення процедури порівняння судових рішень, оцінки Верховним Судом України відповідної норми права на предмет неоднаковості її застосування, така норма має бути реально застосована судом касаційної інстанції під час розгляду справи за касаційною процедурою. Для уможливлення процедури порівняння судових рішень, оцінки Верховним Судом України відповідної норми права на предмет неоднаковості її застосування, така норма права має бути реально застосована судом касаційної інстанції під час розгляду справи за касаційною процедурою.

Натомість, додана до заяви копія ухвали касаційного суду від 06 червня 2016 року, на яку посилається заявник як на обґрунтування підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, не містить правового висновку суду касаційної інстанції щодо застосування норм права, які містяться у статтях 85 і 86 КПК.

Законом України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28 березня 2015 року, частина перша статті 445 КПК була доповнена пунктом 2, який передбачає, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Тобто з підстави, зазначеної у цьому пункті, Верховним Судом України може бути переглянуто оскаржувану ухвалу суду касаційної інстанції, постановлену 28 березня 2015 року й пізніше. Проте, на підтвердження неоднаковості рішень у зв'язку з обставинами, зазначеними в цьому пункті, можуть подаватись і ухвали суду касаційної інстанції, постановлені й до 28 березня 2015 року, але у яких застосовані норми права, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (пункт 2 частини першої статті 445 КПК), а не Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

Отже, не може бути визнана належним прикладом для порівняння додана до заяви копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2013 року, оскільки ухвалювалась вона на підставі КПК 1960 року.

Статтею 448 КПК передбачено вимоги до заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, у тому числі щодо обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 КПК.

У заяві ОСОБА_3 як на підставу своїх вимог послався на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, яка міститься у статтях 85 і 86 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Виходячи з вимог пункту 2 частини першої статті 445 КПК, заявник має конкретизувати та чітко вказати передбачені цим Кодексом норми права, які на його думку, застосовано неоднаково.

Відповідно до теорії права нормам кримінального процесуального права притаманні всі ознаки правових норм, зокрема, вони складаються з гіпотези, диспозиції і санкції. Натомість, оскільки цими нормами регламентуються специфічні суспільні відносини, то слід зважати на особливості їх структури, а саме на те, що у них не завжди чітко в межах однієї статті закону сформульовані гіпотеза, диспозиція і санкція. Часто ці елементи містяться у рамках кількох статей. Так, гіпотези та диспозиції кримінальних процесуальних норм, які визначають умови і правила поведінки учасників кримінально-процесуальної діяльності під час провадження процесуальних дій, як правило чітко виражені у відповідних статтях КПК. Що ж стосується санкцій кримінальних процесуальних норм, то зазвичай вони не вказуються у тій статті процесуального закону, де викладена диспозиція. Проте вони обов'язково містяться в кримінальному процесуальному законі.

Зі змісту заяви вбачається, що засуджений ОСОБА_3 стверджує про неоднакове застосування норми кримінального процесуального права, гіпотеза і диспозиція якої міститься у статті 85 КПК щодо визначення доказів належними та у статті 86 КПК щодо допустимості доказів, яка також містить правило поведінки, що встановлює неможливість використання при прийнятті процесуальних рішень недопустимого доказу, однак не зазначає норму права, в якій міститься санкція. Зазначені елементи (гіпотеза, диспозиція і санція) лише у своїй сукупності становлять поняття норми права, неоднакове застосування якої може бути підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Крім того, засуджений ОСОБА_3 не конкретизує, у чому саме полягає неоднаковість застосування вказаних норм. Фактично доводи заявника зводяться до суворості призначеного йому покарання, які полягали в тому, що суд касаційної інстанції не врахував його аргументів про відшкодування потерпілій завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Наведене свідчить, що ОСОБА_3 у заяві належним чином не обґрунтував неоднаковість застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верхового Суду України вважає, що подана засудженим ОСОБА_3 заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року щодо нього є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи щодо ОСОБА_3 до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 444, 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити засудженому ОСОБА_3 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

Г.В. Канигіна Є.І. Ковтюк В.Ф. Школяров