Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ОСОБА_1, при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 40 000,00 доларів США, що по курсу складає 960 000,00 грн., втраченої вигоди за користування коштами на протязі чотирьох років 16 000 доларів США (по курсу 38 400 грн.) та судовий збір 3 690,00 грн., а всього 1 347 690 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 20.03.2011 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до нього позичити 40 000 доларів США, при цьому власноручно надав розписку. Гарантом повернення позики виступила його племінниця ОСОБА_5. 22.05.2014 року ОСОБА_4 помер, його спадкоємцем є дружина ОСОБА_3, яка успадкувала усе майно. Тому у відповідності до ст. 1281 ЦК України позивач звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення боргу за рахунок спадкового майна.

У судове засідання позивач та його представник повторно не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом повідомлені належним чином.

Відповідач та його представник, у судове засідання повторно не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом повідомлені належним чином.

Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме із засвідченої позивачем копії розписки, 20.03.2011 року ОСОБА_4 дав розписку у тому, що отримав від ОСОБА_2 у борг 40 000 (сорок тисяч) доларів США, які зобовязався повернути до 31.12.2014 року або передати квартиру в Ужгороді, вул. Артемовського, 14/41.

Квартира за адресою: Ужгород, вул. Артемовського, 14/41, відповідно до договору купівлі продажу від 20.09.2006 року належала на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та була зареєстрована за ними на праві приватної спільної часткової власності по1/2 за кожним, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.10.2006 року № 12030712.

ОСОБА_7 25.11.2010 року уклав шлюб із ОСОБА_3, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що видане відповідне свідоцтво від 25.11.2010 року серії І-ФМ № 069649.

22.05.2014 року ОСОБА_7 помер у віці 73 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області 23.05.2014 року серії І-ФМ № 466585.

З наданої суду копії заяви від 15.10.2014 року № 497 вбачається, що ОСОБА_5, що мешкає в с. Ясіня, вул. Миру, буд. 130, Рахівського району Закарпатської області, подала до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за померлим дядьком ОСОБА_7.

Позивач просить суд стягнути на його користь з ОСОБА_3, як спадкоємця успадкованого майна, борг у сумі 40 000,00 доларів США, що по курсу складає 960 000,00 грн., втрачену вигоду за користування коштами на протязі чотирьох років 16 000 доларів США (по курсу 38 400 грн.) та судовий збір 3 690,00 грн., а всього 1 347 690 грн.

За ухвалою від 08.07.2016 року судом було клопотання представника відповідача ОСОБА_8 про проведення судово почеркознавчої експертизи розписки від 20.03.2011 року задоволене, призначено у справі № 308/8869/15-ц - криміналістичну почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання:

1. Чи виконаний рукописний текст у розписці від 20.03.2011 року ОСОБА_7?

2. Чи виконано рукописний текст у розписці від 20.03.2011 року ОСОБА_7 під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

3. Чи перебувала особа, яка виконала рукописний текст документа розписки від 20.03.2011 року у незвичайному стані?

4. Коли саме було виконано текст даної розписки? Чи відповідає даті, яка вказана в розписці?

Судом також було зобовязано позивача у строк до 15.07.2016 року надати до матеріалів справи оригінал розписки ОСОБА_7 від 20.03.2011 року.

За заявою від 04.08.2016 року позивачем було додано до матеріалів справи оригінал розписки (а.с. 145, 146).

Проте, за листом від 08.11.2016 року № 7562 Львівським науково дослідним інститутом судових експертиз було суду повідомлено, що при вивченні даного документу експертом встановлено, що він являє собою документ, виконаний за допомогою технічних засобів, не є оригіналом, і тому не може бути обєктом дослідження, тому матеріали цивільної справи були повернуті суду, експертизу проведено не було.

Як зазначено у ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 64 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як зазначено у ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Обов'язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року (у справі № 6-79 цс 14) відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст. 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведені суду належними та допустимим доказами оригіналом відповідної розписки, факт укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також той факт, що відповідач у цій справі - ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4. Крім того, суду не доведено належними та допустимим доказами вартість успадкованого майна.

Будь які клопотання від позивача про витребування зазначених доказів до суду не надходили.

Відтак суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову повністю.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 64, 88, 208, 209, 213-215, 294, 296 ЦПК України, суд, -

ВИР І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1