АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 2-48/11
Провадження № 22-ц/792/324/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Грох Л.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю апелянта та його представника, представника позивача

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкодиз апеляційного скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року,

встановила:

В грудні 2010 року ОСОБА_1 звернувся в суд з названим позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 15 травня 2009 року між ним, як підприємцем, і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до цього договору ОСОБА_2, будучи підприємцем і продавцем магазину АДРЕСА_1, прийняв на реалізацію товар на загальну суму 400 000 грн., зобов'язався дбайливо ставитись до переданих йому матеріальних цінностей. Під час проведення ревізії в магазині було виявлено відсутність товару на суму 63 000 грн. у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 реалізовував товари із розстроченням платежу, і на момент проведення ревізії кошти за товар повернуті не були.

Посилаючись на те, що відповідач грошей за товар не повернув, чим поставив позивача у скрутне матеріальне становище, завдав душевних страждань у зв'язку із браком коштів, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором про матеріальну відповідальність в сумі 63 000 грн. та 2 000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні суду першої інстанції від позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивач відмовився.

Рішенням Старосинявського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 63 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що між сторонами не існувало трудових відносин, записи у трудову книжку не вносились, трудовий договір не укладався, а тому суд при ухваленні рішення неправомірно посилався на норми КЗпП України. Стверджує, що наведений у рішенні суду факт визнання позову відповідачем не відповідає дійсності. Зазначає, що сума заборгованості обґрунтована неналежними доказами, бухгалтерські документи позивачем надані не були.

В суді апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та підтримав рішення суду.

Заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення без змін рішення суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, працюючи продавцем магазину, маючи укладений із позивачем письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, допустив недостачу ввірених йому товарно-матеріальних цінностей і на підставі ч. 1 ст. 134 КЗпП України стягнув з відповідача грошовий еквівалент заподіяної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 24 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України на момент виникнення спірних правовідносин додержання письмової форми при укладенні трудового договору з фізичною особою було обов'язковим і такий договір підлягав обов'язковій реєстрації у державній службі зайнятості (чинна на той момент ст. 24-1 КЗпП України).

Не зважаючи на те, що між сторонами письмового трудового договору укладено не було, наказ про прийняття ОСОБА_2 на роботу не оформлявся, однак з пояснень самого відповідача, які він надав в суді першої та апеляційної інстанцій вбачається, що між сторонами існували фактичні трудові відносини. ОСОБА_2 фактично був допущений до роботи на посаду продавця магазину АДРЕСА_1, отримував щомісяця заробітну плату за виконання своїх трудових обов'язків, а також додатковий відсоток від суми реалізованого товару.

В матеріалах справи наявний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 15 травня 2009 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 займає посаду продавця магазину. В судовому засіданні апелянт підтвердив факт особистого підписання умов вказаного договору.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Такий Перелік посад і робіт затверджений Постановою Держкомпраці СРСР № 447/24 від 28.12.1977 року, і в ньому передбачено роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі і профілю підприємства (організації).

Факт недостачі товарно-матеріальних цінностей підтверджується Актом ревізії від 15 травня 2009 року, який був підписаний обома сторонами.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 не виключав можливості існування недостачі товарів з причин відпуску деяких товарів покупцям без повної оплати в розстрочку і не повернення коштів покупцями. При цьому такий продаж товарів в розстрочку здійснювався безпосередньо ОСОБА_1 або за його особистою вказівкою.

З визначеним розміром недостачі апелянт не погодився, однак доказів на спростування даних, які містяться в Акті, суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Провівши оцінку письмових доказів, наданих позивачем, зокрема, договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та Акту ревізії в сукупності з поясненнями сторін, які вони надали в суді, суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог за вказаних правових підстав.

На підтвердження висновків суду першої інстанції вказує і та обставина, що протягом 2011-2014 років ОСОБА_2 добровільно перерахував ОСОБА_1 10 845 грн. в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної нестачею товарно-матеріальних цінностей. Цей факт в суді підтвердив апелянт а також представник позивача, надавши при цьому відповідні платіжні доручення про перерахування коштів.

При цьому слід врахувати, що апелянт не надав жодних об'єктивних даних на спростування вищевказаних доказів позивача.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин і правомірно застосував до них норми КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Старосинявського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції - Віговський В.О. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія 53