Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/1214/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

27 квітня 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_3 державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 державний навчальний заклад «Українська медична стоматологічна академія» 03 березня 2017 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до ОСОБА_1 (до зміни прізвища Весела) ОСОБА_4 про стягнення коштів за навчання.

В поданій до суду позовній заяві позивач посилався на те, що відповідач з 01 вересня 2004 року була студенткою академії та згідно з укладеною угодою зобовязувалася після закінчення навчання прибути за місцем направлення та відпрацювати не менше трьох років.

Позивач вказував, що відповідач після закінчення навчання отримала направлення до місця призначення Департамент ОЗ Полтавської ОДА, ДМКЛ на посаду лікар-педіатр, але за місцем направлення не прибула.

В своїй позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на користь держави в особі ОСОБА_3 державного навчального закладу «Українська медична стоматологічна академія» 42840,95 грн. та понесені судові витрати.

В судове засідання представник позивача не зявився, але звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі представника.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, який вважають безпідставними. Пояснили, що відповідач ОСОБА_1 після закінчення навчання в 2010 році прибула за місцем направлення та працювала на посаді лікаря-педіатра. Також посилалися на пропуск позивачем строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення відповідача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 (до зміни прізвища Весела) ОСОБА_4 у вересні 2004 року була зарахована студенткою медичного факультету ОСОБА_3 державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія».

01 вересня 2004 року між сторонами по справі укладеного угоду « 204005 «П» про підготовка фахівця з вищою освітою.

За умовами зазначеної угоди відповідач зобовязалася, зокрема, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання.

Встановлено, що відповідно до наказу № 185-у від 16 червня 2010 року за рішенням екзаменаційної комісії відповідачу ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію лікаря, видано диплом спеціаліста, остання також отримала направлення до Дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави, посада лікар-педіатр.

Також дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 01 серпня 2010 року прийнята на посаду лікаря-інтерна по педіатрії дитячої міської клінічної лікарні (наказ № 63к від 01 серпня 2010 року); а з 25 жовтня 2012 року на посаду лікаря-педіатра зазначеної лікарні (наказ № 112к від 25 жовтня 2012 року.

Згідно з наказом № 50-к від 23 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням з 23 квітня 2013 року.

З 01 вересня 2016 року відповідач була прийнята на посаду лікарі-стажиста зі спеціальності «Педіатрія», а з 01 грудня 2016 року - перебуває на посаді лікаря-педіатра.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що твердження позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що відповідач після закінчення академії за місцем направлення не прибула повністю спростовується дослідженими в справі доказами.

Окрім того позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на норми ст. ст. 52, 56 Закону України «Про вищу освіту» в редакції до 06 вересня 2014 року.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про вищу освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання встановлений ст. 2 Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», відповідно до якого особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22 серпня 1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, із служби в Національній поліції у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, набуттям громадянства або підданства іншої держави, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25 грудня 1997 року «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», також передбачено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п.п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 після закінчення навчання прибула за направленням та приступила до роботи за призначенням з 01 серпня 2010 року та була звільнена за власним бажанням з 23 квітня 2013 року, пропрацювавши 2 року 8 місяців та 23 дні.

Має місце звільнення за власним бажаннями випускника вищого навчального закладу, який не пропрацював трьох років.

В той же час, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права.

Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку позовної давності, відповідно до статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Саме в квітні 2013 року (коли відбулося звільнення відповідача з посади за власним бажанням) позивач дізнався про порушення його права, але з позовом до суду звернувся лише 03 березня 2017 року, тобто, поза межами строків позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_1 заявила про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» за спливом строків позовної даності.

При вирішенні справи судом також враховується та обставина, що станом на час вирішення справи судом позивач працевлаштована, працює на посаді лікаря педіатра дільничного АЗПСМ № 10 (саме державний сектор економіки).

У звязку з відмовою позивачу в задоволенні заявлених позовних вимог понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Н.Л.Яковенко

27.04.2017