АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Українець В.В.
№22-ц/796/3056/2017 Доповідач Кравець В.А.
Справа №760/5132/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.,

за участю секретаря Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України - Притули Ганни Юріївни на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи: ОСОБА_4, Державне підприємство «Полтавське управління геофізичних робіт» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати його звільнення з посади в.о. директора державного підприємства Полтавське управління геофізичних робіт» 21.01.2015 року незаконним, поновити його на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В мотивування вимог посилався на те, що наказом міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 22 жовтня 2015 року № 166-к/к його призначено виконуючим обов'язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку.

Наказом № 10 к/к від 21 січня 2016 року його було звільнено з займаної посади згідно з п. 5 ст. 41 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно відбулося з порушенням норм трудового законодавства та в період його перебування на лікарняному.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року - позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Полтавське управління геофізичних робіт» на підставі наказу від 21 січня 2016 року № 10 к/к «Про припинення повноважень виконуючого обов'язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт».

Поновлено ОСОБА_3 на посаді виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Полтавське управління геофізичних робіт» з 21 січня 2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Полтавське управління геофізичних робіт» з 21 січня 2016 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України - Притула Г.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині поновлення на роботі та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» відповідно до Наказу Міненерговугілля від 15.01.2016 № 16 «Про затвердження переліків державних підприємств, установ, організацій та об'єднань, що належать до сфери управління Міненерговугілля, та господарських товариств, щодо яких Міненерговугілля здійснює управління корпоративними правами держави» входить до сфери управління Міністерства та засноване на державній власності та держава є власником в особі Міненерговугілля України.

Крім того, відповідно до п. 2 пояснювальної записки до законопроекту, метою прийняття проекту Закону України є вдосконалення законодавчих актів, що регулюють питання припинення повноважень та звільнення посадових осіб юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності. При цьому, забезпечивши можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб.

Пояснювальна записка до законопроектів не є нормативно-правовим актом, за своєю природою вони носять інформаційний характер, рекомендаційний та необов'язковий характер.

Згідно з роз'ясненням від 24.07.2014 року Державної інспекції України з питань праці «Категорія «посадові особи» у трудовому законодавстві» визначено, що «Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002 N 5 організаційно-розпорядчими обов'язками (наявність яких є характерним для поняття «посадова особа») є обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт ( майстри, виконроби, бригадири тощо).

Представник відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України - Притула Г.Ю. свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково та поновлюючи ОСОБА_3 на посаді, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що наказом міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 22 жовтня 2015 року № 166-к/к ОСОБА_3 призначено виконуючим обов'язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку (а.с. 17).

Наказом № 10 к/к від 21 січня 2016 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади згідно з п. 5 ст. 41 КЗпП України (а.с. 18).

У день звільнення позивач перебував на лікарняному, тому копію наказу про звільнення отримав пізніше.

Згідно листка непрацездатності ОСОБА_3 був непрацездатним і лікувався в період з 13 січня 2016 року по 26 січня 2016 року (a.c. 43).

У наказі про звільнення позивача зазначено, що його звільнено з роботи з підстав, передбачених п. 5 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму ч. 1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року.

Зазначений Закон набрав чинності 01 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП).

При цьому, в п. 9 пояснювальної записки до вищевказаного законопроекту (№ 4586 від 27 березня 2014 року) вказувалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об'єднань та всеукраїнських об'єднань організацій роботодавців.

Поняття «посадові особи господарського товариства» визначено в ч. 2 ст. 89 ГК України.

Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Отже, суд першої інстанції дійшов аргументованого висновку про те, що позивача було звільнено незаконно, оскільки позивач згідно з наказом був призначений на посаду виконуючого обов'язки директора державного підприємства, та не є тією посадовою особою, яку можливо звільнити за п. 5 ст. 41 КЗпП України.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому є таким, що набрало законної сили.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача Міністерства енергетики та вугільної промисловості України - Притули Ганни Юріївни - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді