Номер провадження 22-ц/775/688/2017
Головуючий у 1 інстанції Карпенко О.М. Доповідач Біляєва О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Кішкіної І.В., Папоян В.В.,

за участю секретаря судового засідання Молдованова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 15 жовтня 2016 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" (далі - ТОВ "Євролізинг Холдінг") укладено договір фінансового лізингу на придбання автотранспортного засобу RENAULT (модель DUSTER, комплектація PRIVILEGE, рік випуску 2015), під час укладення якого позивача введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому вона вважає цей правочин недійсним. Відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, що призвело до того, що в договорі відсутні додаткові погодження щодо предмету лізингу. Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів", оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір фінансового лізингу від 15 жовтня 2016 року та стягнути з ТОВ "Євролізинг Холдінг" на свою користь сплачені 45 тис. грн., а також суму банківської комісії 450 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначала, що суд при ухваленні рішення не урахував правову позицію, викладену Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15 і у справі № 6-65цс16, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Суд не зважив на те, що умови договору фінансового лізингу, у тому числі щодо сплати позивачем платежу за адміністрування договору і неповернення відповідачем у разі розірвання договору такого платежу, суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» і Цивільного Кодексу України.

Крім того, відмовляючи у позові, суд зробив помилковий висновок, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору лізингу, у тому числі щодо предмета лізингу.

12 квітня 2017 року до Апеляційного суду Донецької області надійшли доповнення до апеляційної скарги, які ухвалою судді-доповідача від 13 квітня 2017 року повернуто заявнику.

У судове засідання сторони не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку. ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності (ас. 117-119, 129-130, 139).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У справі, яка переглядається, суд установив, що 15 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Холдінг» укладено нотаріально посвідчений договір № 000250 фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобовязався набути у власність та передати в користування позивачеві транспортний засіб марки RENAULT (модель DUSTER, комплектація PRIVILEGE, рік випуску 2015).

Згідно з пунктом 3.2 Договору та додатком 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 450 тис. грн.; авансовий платіж 50%; платіж за адміністрування договору - 45000 грн.; щомісячний платіж 6870 грн. 45 коп.; обсяг фінансування 225000 грн.; викупна вартість 6750 грн.; платіж за передачу предмета лізингу 13500 грн.; відсоткова ставка 22%, комісія 5%.

На виконання умов договору позивач 15 жовтня 2016 року здійснила авансовий платіж на рахунок ТОВ «Євролізинг Холдінг» у сумі 45000 грн.

Відповідач здійснює господарську діяльність з фінансового лізингу відповідно до норм чинного законодавства, що підтверджується довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про взяття на облік юридичної особи.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що сторони погодили усі істотні умови договору. Позивач була обізнана зі змістом укладеного договору, зрозуміла його умови та погодилася з ними, що підтверджується її особистим підписом кожної сторінки договору та заявою від 15 жовтня 2016 року. Умова договору про сплату платежу за адміністрування договору, повязаного з підготовкою та укладенням договору, не суперечить вимогам законодавства, не містить ознак несправедливості та не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Таким чином, умови спірного договору не можна вважати несправедливими, оскільки його положення не мають таких ознак.

Однак з таким висновком суду не можна погодитись, оскільки суд при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР), за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

У справі, яка переглядається, суд установив, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу транспортний засіб марки RENAULT (модель DUSTER, комплектація PRIVILEGE, рік випуску 2015)), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 7.1, 7.2 договору).

Згідно з пунктом 8.1 договору лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу для передачі його у користування лізингоодержувачу виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: - платіж за адміністрування договору; - авансовий платіж; - платіж за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 13.6 ст. 13 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 13.7 ст. 13 даного договору.

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить суму, вказану в додатку № 1 до Договору (пункт 12.1).

Вказана у даному Договорі вартість предмета лізингу може бути змінена у разі зміни вартості предмета лізингу на момент його купівлі (пункт 12.2).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатку 1 до договору фінансового лізингу (пункт 12.3).

Згідно з додатком 1 до договору вартість предмета лізингу становить

450 тис. грн.; платіж за адміністрування договору - 45000 грн.; авансовий платіж 50%, тобто 225 тис. грн.; платіж за передачу предмета лізингу

13500 грн.

Як передбачено пунктом 14.1 договору, кожний лізинговий платіж включає: обсяг фінансування (відшкодування вартості предмету лізингу, непокритої авансовими платежами) та відсоткову ставку винагороди лізингодавця в розмірі 27% річних, яка складається з 22% за користування обсягом фінансування та 5% комісії за супроводження договору на залишок обсягу фінансування.

15 жовтня 2016 року ОСОБА_1 здійснила оплату за договором у сумі 45000 грн. з призначенням платежу «За послуги згідно з договором фінансового лізингу».

21 жовтня 2016 року позивач звернулася до ТОВ «Євролізинг Холдінг» із заявою про розірвання договору відповідно до пункту 16.1 ст. 16 укладеного між сторонами, у звязку із чим просила повернути сплачені товариству кошти за адміністрування договору в розмірі 45 тис. грн.

У листі від 25 листопада 2016 року ТОВ «Євролізинг Холдінг» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовилось повертати ОСОБА_1 сплачений нею платіж за адміністрування в розмірі

45 тис. грн., посилаючись на пункт 16.1 цього договору, згідно з яким у разі розірвання договору фінансового лізингу лізингоодержувачем до отримання предмета лізингу лізингодавець повертає сплачений авансовий платіж та/або частину авансового платежу. Платіж за адміністрування договору в такому випадку лізингоодержувачу не повертається.

Згідно з оспорюваним пунктом 13.1 статті 13 договору фінансового лізингу платіж за адміністрування договору являє собою винагороду лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням договору.

При цьому відповідно до пункту 16.1 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до отримання предмета лізингу платіж за адміністрування договору лізингоодержувачу не повертається.

Обґрунтовуючи вимоги щодо порушення пункту 13.1 статті 13 договору принципів добросовісності і справедливості, ОСОБА_1, зокрема, посилалась на те, що відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі; платіж за адміністрування не відноситься до витрат лізингодавця, що повязані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів.

Статтею 16 Закону № 723/97-ВР передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10% вартості предмета лізингу) за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункти 4.7, 16.5 договору).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля.

Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець.

Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України).

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 14.12).

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника).

За таких обставин суд дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу не підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктами 2-4, 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте суд при вирішенні справи не урахував правову позицію, викладену Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 08 червня 2016 року у справі 6-330цс16; від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15 і у справі № 6-65цс16; від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 щодо застосування вищенаведених норм права; а відступаючи від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України, не навів відповідних мотивів.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, неправильно застосувавши положення Закону № 1023-XII та статей 203, 215 ЦК України, безпідставно не визнав умови договору фінансового лізингу несправедливими та відмовив у задоволенні вимог про визнання договору недійсним та стягнення з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративного платежу.

З урахуванням наведеного колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання договору недійсним і стягнення з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплаченої суми адміністративного платежу з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Разом з тим апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову у стягненні 450 грн., що є комісією Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за здійснення платежу, оскільки оплата послуг банку не передбачена спірним договором.

Відповідно до вимог частини третьої ст. 88 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 1096 грн. 89 коп.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 314, 316ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 березня 2017 року частково скасувати.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000250, укладений 15 жовтня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» і ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_1 сплачений платіж за адміністрування у розмірі 45000 (сорок пять тисяч) грн.

Рішення в частині відмови у стягненні 450 грн. банківської комісії залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» у дохід держави судовий збір 1096 грн. 89 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді І.В. Кішкіна

ОСОБА_2