Справа № 465/5534/16 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/557/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: прокурора Панчишин Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури №3 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2016 року у справі за позовом Львівської місцевої прокуратури №3, який подано в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_2 з участю третьої особи Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, про відшкодування витрат лікувальному закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою матеріали цивільної справи повернуто позивачу.

Ухвалу оскаржив керівник Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 В апеляційній скаргі зазначає, що вважає ухвалу незаконною та такою, що постановлена з неправильним застосуванням процесуального законодавства. Стверджує, що постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не врахував ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», якою передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або ж неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб»єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Звертає увагу, що Комунальна міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги належить до комунальних закладів охорони здоров»я, що перебувають у власності територіальноїх громади міста Львова, а тому кошти затрачені на лікування потерпілої ОСОБА_4 підлягають до зарахування на рахунок міського бюджету. Враховуючи те, що ні закладом охорони здоров»я, ні виконавчими органами міської ради не було вжито жодних заходів у тому числі представницького характеру на примусове стягнення суми витрачених коштів на лікування потерпілого від злочину, що свідчить про неналежне здійснення ними своїх повноважень, а відтак в даному випадку є підстави для представництва прокурором інтересів держави. Постановляючи ухвалу, суд не врахував роз»яснення надані у п.2 Постанови пленуму ВСУ від 07.07.1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» де зазначено, що позов може бути пред»явлений прокурором та вимоги п.п.3,4 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров»я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою КМУ від 16.07.1993 року №545. Крім цього, вважає, що судом порушені вимоги ст.121 ЦПК України, які пероедбачають повернення позовної заяви, однак судом повернуто позивачу матеріали справи. Просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Панчишина Р.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно приписів статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як вбачається з матеріалів справи Львівська місцева прокуратура №3 в особі заступника керівника ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. В обґрунтування позовних вимог прокуратурою зазначено, що вироком Франківського районного суду м.Львова від 27.11.2015 року, який набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України засудженого ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Вироком суду встановлено, що відповідач 07.07.2015 року близько 11-15 год. керуючи автомобілем НОМЕР_1 створив аварійну ситуацію, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 котра отримала тілесні ушкодження небезпечні в момент заподіяння та призвели до смерті останньої.

З довідки виданої Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги вбачається, що ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні у реанімаційному відділенні з 07.07.2015 року по 09.07.2015 року та сума затрачених коштів на лікування ОСОБА_4 становить 2984,02 грн.

Звертаючись з позовом позивачем зазначено, що станом на день звернення в суд, кошти винною особою не відшкодовані, однак ні Комунальна міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги ні виконавчі органи Львівської міської ради не вжили жодних заходів щодо стягнення суми затрачених коштів на лікування ОСОБА_4 в сумі 2984,02 грн. що свідчить про неналежне здійснення ними захисту інтересів держави так як вказані кошти повинні бути зараховані до відповідного бюджету.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що в позовній заяві не наведено підстав для звернення саме Місцевої прокуратури №3 при наявності відповідних органів державної влади з позовною заявою, що відповідно до п.3 ч.3 ст.121 ЦПК України є підставою для повернення позовної заяви позивачу.

Однак такий висновок суду, на думку колегії суддів не відповідає вимогам процесуального та матеріального права, виходячи з наступного.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 ст.23 вказаного Закону передбачено, що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому субєкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

У частині 6 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» перелічені права прокурора, якими він користується під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді , серед яких, зокрема є право на звернення до суду з позовом (заявою, поданням).

Враховуючи наведені вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не наведено достатніх підстав для звернення з позовом в інтересах держави, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів, які свідчать про неналежне виконання органом місцевого самоврядування повноважень щодо захисту інтересів держави.

Крім цього, згідно з п.3 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.

Пунктом 4 вказаного Порядку передбачено, що стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував

на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, а тому ухвала підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 307 ч.2 п.4, 311 ч.1 п.3, 314 ч.1 п.2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуЛьвівської місцевої прокуратури №3 задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2016 року скасувати.

Цивільну справу за позовомЛьвівської місцевої прокуратури №3, який подано в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_2 з участю третьої особи Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги направити в суд першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Ю.Р. Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

ОСОБА_6