Справа № 367/6059/16-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/1802/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 13.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 кредитну заборгованість у розмірі 34 473, 02 грн., з яких: заборгованість за кредитом 17 151 грн. 98 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 14 240 грн. 80 коп., заборгованість за пенею та комісією 962 грн. 48 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) 1617 грн. 76 коп.; а також просив стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що 12 липня 2011 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 17 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою 27, 60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує, що відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого утворилася вищезазначена заборгованість, що змусило його звернутися до суду із цим позовом.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не врахував часткове періодичне погашення наявної заборгованості у 2014 році, а тому висновок суду щодо пропуску банком строку позовної давності вважає безпідставним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 17 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою 27, 60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 6), що підтверджується підписаною сторонами анкетою-заявою.

Відповідно до змісту Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 12 липня 2011 року, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем належним чином не виконувалися умови укладеного кредитного договору, через що за ним рахується заборгованість у розмірі 34 473, 02 грн., з яких: заборгованість за кредитом 17 151 грн. 98 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 14 240 грн. 80 коп., заборгованість за пенею та комісією 962 грн. 48 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) 1617 грн. 76 коп.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова відповідача від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-2003ці15 від 23 жовтня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою по захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної даності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки відповідач вчинив останній платіж по кредитному договору 01 жовтня 2014 року (а. с. 4-зворот), своїми діями він визнав борг, отже, перебіг позовної давності перервався і з цього часу почався обраховуватись заново.

У свою чергу, банк звернувся до суду у серпні 2016 року (а. с. 2), отже, не пропустив передбачений законом трирічний строк позовної давності

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги періодичного часткового погашення відповідачем заборгованості за наданим кредитом та, у звязку із цим, факту переривання строку позовної давності, а тому дійшов до необґрунтованого висновку про відмову у позові з підстав пропуску позивачем цього строку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що вимоги в частині нарахованої неустойки позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що за порушення грошових зобов'язань за один і той самий період позивачем нараховано як пеню так і штрафи, внаслідок чого відповідача двічі притягнуто до одного і того ж виду відповідальності, що суперечить вимогам ст. 549 ЦК України, ст. 61 Конституції України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_2 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 355 (тридцять дві тисячі триста пятдесят пять) грн. 26 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 151 грн. 98 коп., заборгованість по процентам у розмірі 14 240 грн. 80 коп. та 962 грн. 48 коп. пені, а також 2600 грн. судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України, а у стягненні штрафу-відмовити.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 12 липня 2011 року у розмірі 32 355 (тридцять дві тисячі триста пятдесят пять) грн. 26 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 17 151 грн. 98 коп., заборгованість по процентам у розмірі 14 240 грн. 80 коп., 962 грн. 48 коп. пені та 2600 грн. судових витрат, а у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: