АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи № 753/6324/16 Головуючий у 1-й інстанції - Леонтюк Л.К.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5019/2017 Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про виключення майна з акту опису та арешту за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 лютого 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Малівською Н.І. був складений акт опису й арешту майна, згідно з яким було описано та накладено арешт на трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зі змісту вказаного вище акту вбачається, що боржником за виконавчим провадженням з приводу якого і здійснюється така виконавча дія, як складення акту опису й арешту майна виступає ОСОБА_1, а стягувачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». При цьому вимога державного виконавця № 179/13 від 10 лютого 2016 року була надіслана старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Малівською Наталією Іванівною 18 лютого 2016 року о 17 год. 40 хв. та отримана ОСОБА_1 22 березня 2016 року. Крім того, дана вимога надійшла до поштового відділення-81 КМД УДППЗ „Укрпошта" за місцем проживання боржника о 19 год. 21 хв., тобто після назначеної державним виконавцем дати опису вищезазначеної квартири . Це пов'язано з тим, що старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Малівська Н.І. зазначила на конверті, яким надсилалася вимога державного виконавця невірний індекс отримувача, а саме 02093, що призвело до довшого доставляння конверта адресату. Згідно вимоги № 179/13 від 10.02.2016 року старший державний виконавець ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві МалівськаН.І. вимагала залучити та забезпечити явку працівників органів внутрішніх справ України до проведення виконавчих дій, а саме: здійснення опису й арешту іпотечного майна боржника, що відбудеться 22.02.2016 року об 11 годині 30 хвилин. З акту опису й арешту майна від 22 лютого 2016 року, вбачається, що опис зазначеної квартири було розпочато о 10.00 годині, без участі працівників органів внутрішніх справ України та без самого боржника. Вважає, що не належне повідомлення його ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві в особі старшого державного виконавця Малівської Н.І. про намір ним здійснити 22 лютого 2016 року опис й арешт належного йому майна, на підставі виконавчого напису нотаріуса зареєстрованого в реєстрі за № 1666 виданого 21.07.2014 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року по справі № 753/16402/14-ц скасований та без рішення компетентного суду про примусове проникнення до цього нежитлового приміщення призвело до порушення його конституційних прав пов'язаних з протиправним проникненням Малівської Н.І. до його володіння, тому, просить, виключити з опису та звільнити з під арешту квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, вказує зокрема, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні, оскільки постановою державного виконавця від 23 травня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1666 виданого 21 липня 2014 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 закінчено.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що боржник у виконавчому провадженні не може бути позивачем у позовному провадженні про зняття арешту з майна. Заперечення проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, на виконанні у відділу державної виконавчої служби дарницького районного управління юстиції у м. Києві знаходився виконавчий напис № 1666 виданий 21 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матвеєвим В.А. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

22 лютого 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Малівською Н.І. був складений акт опису й арешту майна, згідно з яким було описано та накладено арешт на трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1

23 травня 2016 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1666 виданого 21 липня 2014 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦКустановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті − визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст. 383 ЦПК Українисторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону.

Згідно із ст. 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частини третя та четверта ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють випадки зняття арешту з майна боржника за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби або за постановою державного виконавця.

Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом ст. 60 Закону до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст. ст. 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Таким чином, арешт майна, який не пов'язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 ставив перед судом питання про звільнення належного йому нерухомого майна з-під арешту, оскільки накладення арешту на майно проведено з порушенням вимог ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження»

Оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то позов ОСОБА_1 про звільнення майна з під арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні, оскільки постановою державного виконавця від 23 травня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1666 виданого 21 липня 2014 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 закінчено є безпідставними з наступних підстав.

У порядку ст. 50 цього Законуу разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

У силу ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

З наведеного вбачається, що майно звільняється з-під арешту: за постановою державного виконавця при завершенні виконавчого провадження; за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту;за рішенням суду у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження, а також в порядку оскарження дій/бездіяльності державного виконавця.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК Українисудовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. До того ж такий захист здійснюється у спосіб, який передбачено цивільним процесуальним законодавством.

Позивач не зазначає у позові право власності на яке саме майно порушено відповідачем та за змістом позовної вбачається, що фактично оспорюються дії державного виконавця, а відтак зазначені доводи апеляційної скарги не впливають на висновки суду.

У силу ч.1 ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі і доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді позивача не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, твердження про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді