АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/942/17 Справа № 205/3606/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Варенко О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів -Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року позивач звернулась з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є рідною племінницею ОСОБА_3 Домоволодіння № АДРЕСА_1 було побудовано ОСОБА_3 у 1967 році. Заповітом від 20 січня 1985 року їй ОСОБА_3 заповіла усе належне останній майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла. Після її смерті вона звернулась до нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що за життя ОСОБА_3 не зареєструвала право власності на спірне домоволодіння. Позивач просила визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, про час розгляду справи повідомлені належним чином.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в період з 1957 по 1960 рік ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 було побудовано житловий будинок літ. А-1, вбиральню літ. Б, водоколонку № 1 та огорожу № 2 (а.с. 14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла (а.с. 22).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 20 січня 1985 року старшим державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. та зареєстрований у реєстрі за № 1-270, в якому заповіла усе своє майно ОСОБА_2 (а.с. 23), яка після смерті ОСОБА_3 у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 59-76).

Постановою державного нотаріуса Другої ДДНК Олехнович Л.Ю. від 03 березня 2016 року № 645/02-31 позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рекомендовано звернутись до суду посилаючись на те, що спадкодавець за життя не зареєструвала право власності на нерухоме майно (а.с. 27).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час смерті ОСОБА_3 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 не було зареєстровано, не входило до складу спадкового майна та не могло бути успадковане позивачем.

Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен застосовувати законодавство, яке діє на час придбання (побудови) житлового будинку, а питання спадкування - на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Згідно ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

За ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на збудований житловий будинок набувається у порядку, який існував на час його будівництва.

Судом встановлено, що будівництво спірного житлового будинку було почато в 1957 році та завершено в 1960 році.

Житловий будинок по пров. Черкаському (вул. Зовнішній) у м. Дніпропетровську, будівництво якого закінчено в 1960 році, прийнято в експлуатацію виконавчим комітетом Дніпропетровської обласної ради депутатів за актом приймання індивідуального домоволодіння та складено технічний паспорт від 05.06.1967 р. (а.с.10-12;14-15).

В цей період питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), який був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1960 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13.

Посилаючись на те, що у зв'язку з не проведенням реєстрації вказаного будинку, як це передбачено Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у ОСОБА_3 за життя не виникло право власності на цей будинок та таке майно не входить до складу спадкового майна, суд першої інстанції не врахував, що правові акти, що діяли на момент його будівництва, не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Враховуючи, що спірний житловий будинок був об'єктом права власності померлої ОСОБА_3, а ОСОБА_2 прийняла спадщину у строки та порядку, передбаченому чинним законодавством, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок, що складається з житлового будинку літ. А-1, прибудов а-1, літ.а1-1, загальною площею 30,7 кв.м., житловою - 13,4 кв.м. (складаються з коридору літ1-І - коридор, площею 3,1 кв.м., 1-ІІ - коридор, площею 8,3 кв.м., 1-1-кухня, площею 5,9 кв.м., 1-2-житлова, площею 13,4 кв.м.), споруди № 1,2, розташовані на земельній ділянці площею 468 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. А-1, прибудов а-1, літ.а1-1, загальною площею 30,7 кв.м., житловою - 13,4 кв.м. (складаються з коридору літ1-І - коридор, площею 3,1 кв.м., 1-ІІ - коридор, площею 8,3 кв.м., 1-1-кухня, площею 5,9 кв.м., 1-2-житлова, площею 13,4 кв.м.), споруди № 1,2, розташовані на земельній ділянці площею 468 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова