Справа № 740/2302/15 Провадження № 22-ц/795/147/2017 Головуючий у I інстанції - Кобилецький І. Ф. Доповідач - Харечко Л. К.
Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Кузюри Л.В., Вінгаль В.М.,

з участю секретарів Халимон Т.Ю., Поклада Д.В., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30.03.2011 року він був прийнятий на посаду юрисконсульта Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства», з 01.07.2011 року його було переведено на посаду головного юрисконсульта. 06.12.2013 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі наказу № 230-К. Цим же наказом з нього були утримані кошти із заробітної плати за нібито невідпрацьований робочий час. Наказом № 249-К позивача звільнено з роботи 30.12.2013 року.

Вказував, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08.01.2014 року наказ № 230-К визнаний незаконним. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12.03.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а отже, враховуючи зазначене, а також те, що відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив у день звільнення усіх належних позивачу сум, відповідно до ст. 117 КЗпП України, підприємство (відповідач) повинно виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивача складала 190 грн. 32 коп., невиплачена заробітна плата, виходячи із розрахунку за період з 30.12.2013 року (день звільнення) по 18.05.2015 року (на день звернення до суду з даним позовом) складає 65 660 грн. 40 коп., то саме цю суму позивач і просив стягнути на свою користь.

В лютому 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій вказував, що відповідач повністю розрахувався з ним 25.01.2016 року, виплативши кошти в сумі 79 грн. 20 коп., а отже, враховуючи, що рішення суду про визнання незаконним наказу № 230-К набрало законної сили 12.03.2015 року, просив стягнути 38 482 грн. 56 коп. середнього заробітку за період з 12.03.2015 року по 25.01.2016 року. Під час розрахунку зазначеної суми позивач виходив з середньоденної заробітної плати в сумі 178 грн. 16 коп. (згідно з довідкою про доходи від 28.12.2015 року № 33).

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове по суті заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Доводи скарги зводяться до того, що у позивача з 12.03.2015 року виникло право вимоги на виплату 79 грн. 20 коп., які не були нараховані відповідно до наказу № 230-К від 06.12.2013 року, а у роботодавця виник обов'язок виплатити незаконно утриману частину заробітної плати. Оскільки, відповідачем зазначена сума була виплачена лише 25.01.2016 року, суд повинен був застосувати положення ст. 117 КЗпП України та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, тим більше, що спір про розмір належних сум з роботодавцем відсутній.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 30 березня 2011 року працював на посаді юрисконсульта в Комунальному підприємстві «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства», з 01 липня 2011 року його було переведено на посаду головного юрисконсульта.

Наказом Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» від 06.12.2013 року № 230-к ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме прогул без поважних причин 08.11.2013 року. Наказом підприємства від 30.12.2013 року № 251-к позивача було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 січня 2014 року наказ № 230-к від 06.12.2013 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності визнано незаконним. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12 березня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звільнення позивачу були виплачені усі належні суми, а тому підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України відсутні.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду не може погодитись, оскільки він не відповідає вимогам матеріального і процесуального закону, а також обставинам даної справи.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, під час розгляду справи, суд першої інстанції, не врахував, що на час звільнення позивача з роботи - 30.12.2013 року, останній звернувся до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом про визнання незаконним наказу про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, який був підставою для звільнення позивача та не нарахування частини заробітної плати в сумі 79 грн. 20 коп., тобто існував спір про розмір належних до виплати сум, який остаточно був вирішений на його користь.

З наведеного виходить, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, в зв'язку з чим, він, відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України має право на виплату йому підприємством середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, колегія суддів вважає, що сума, яку просить стягнути позивач, підлягає зменшенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1, після зменшення позовних вимог, просив стягнути з Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» 38 482 грн. 56 коп., вказуючи на те, що терміном затримки розрахунку є 216 робочих днів за період з 12.03.2015 року (день постановлення ухвали Апеляційним судом Чернігівської області про залишення в силі рішення суду першої інстанції) по 25.01.2016 року (день фактичного розрахунку, а саме виплати коштів в сумі 79 грн. 20 коп.). Під час розрахунку зазначеної суми позивач виходив з середньоденної заробітної плати в сумі 178 грн. 16 коп. згідно з довідкою відповідача про доходи від 28.12.2015 року № 33.

Під час дослідження доказів у даній справі апеляційним судом встановлено, що позивач у грудні 2013 року працював неповний місяць, про що свідчить табель обліку робочого часу (а.с. 65-66).

Також, в судовому засіданні ОСОБА_1 надав докази того, що він 01.04.2015 року звертався до відповідача з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом направлення листа - претензії, на який відповідачем була надана відповідь про відсутність підстав для її задоволення.

Тобто, з врахуванням зазначеного, а також положень статті 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, в даному випадку, періодом затримки розрахунку виплати середнього заробітку слід вважати 201 робочий день, а звідси виходить, що розрахунок середнього заробітку має бути таким: 201 робочий день х 178 грн. 16 коп. (середньоденна заробітна плата) = 35 810 грн. 16 коп.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Однак, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, тривалість невиплати, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, як про це зазначено у правовому висновку, що викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 у справі № 6-113цс-16, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Так, середньомісячна заробітна плата позивача за останні повні робочі місяці перед звільненням (жовтень, листопад 2013 року) складала 2828 грн. 79 коп., а недоплачена сума - 79 грн. 20 коп., що становить 2,80 % від середньомісячної заробітної плати. Наявність вищевказаної заборгованості була встановлена рішенням суду 12 березня 2015 року, однак добровільно сплачена відповідачем лише 25.01.2016 року.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми матеріального закону та правову позицію Верховного Суду України та те, що середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 35 810 грн. 16 коп., колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 3581 грн., як 10 % від загальної суми середнього заробітку, що на думку апеляційного суду відповідатиме принципам справедливості і співмірності, а також вищенаведеним обставинам даної справи.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню на підставі статті 309 ЦПК України з постановленням нового по суті рішення про стягнення з Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» на користь ОСОБА_1 3 581 (три тисячі п'ятсот вісімдесят одну) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» на користь ОСОБА_1 3 581 (три тисячі п'ятсот вісімдесят одну) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно - каналізаційного господарства» на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: