Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа - Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», про визнання права користування приміщенням; за зустрічним позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Львівська міська рада, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», публічного акціонерного товариства науково-виробничий комплекс «Полярон», про виселення, за касаційною скаргою Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати за ним право на користування жилим приміщенням - кімнатами № 313, 314, 315 по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що з 1974 року зареєстрований у кімнаті № 314, а проживає у кімнатах 313, 314, 315 у вказаному будинку, куди вселений на час, коли цей будинок мав статус гуртожитку та належав виробничому об'єднанню «Полярон» (далі - ВО «Полярон»). Крім того, у спірних кімнатах разом із ним проживає його дружина, яка також працювала на ВО «Полярон». Рішенням виконкому Львівської міської ради від 09 березня 2007 року № 139 даному будинку надано статус житлового та прийнято у власність територіальної громади м. Львова. Рішенням виконкому Львівської міської ради від 27 червня 2008 року № 636 внесено зміни до п. 4 зазначеного рішення та зобов'язано Сихівську районну адміністрацію укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у будинку по АДРЕСА_1. Незважаючи на його неодноразові звернення та на те, що факт його проживання із дружиною у спірних кімнатах підтверджується його реєстрацією та відповідними актами, відповідач вимагав звільнення спірних кімнат, не визнаючи його права на користування ними, порушуючи в такий спосіб його житлові права.

Сихівська районна адміністрація звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з кімнат № 313, 314, 315 по АДРЕСА_1 без надання іншого житла, посилаючись на те, що вказані кімнати відповідачами зайняті самоправно, без ордера на вселення, відтак останні проживають у вказаних жилих приміщеннях безпідставно. Крім того, згідно з ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 липня 2007 року визнано мирову угоду, укладену відповідачем ОСОБА_3 та ТОВ «Олімпік ЛТД», згідно з якою відповідач отримав квартиру по АДРЕСА_2.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова 02 червня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради - задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кімнат № 314, 315 по АДРЕСА_1. Решту зустрічних позовних вимог залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова 02 червня 2015 року скасовано в частині задоволення зустрічного позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кімнати № 314 по АДРЕСА_1 і ухвалено в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги залишено без задоволення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради просила скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду в частині залишення без задоволення зустрічних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому не є предметом перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення зустрічних позовних вимог Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кімнати № 314 по АДРЕСА_1 суд апеляційної інстанції виходив із того, що ці вимоги є безпідставними, оскільки кімната № 314 була надана ОСОБА_3 правомірно.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 з 1974 року по 2009 року працював на ВО «Полярон» (т.1, а.с. 128).

02 лютого 1998 року ОСОБА_3 було вселено до гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордера № 86 від 02 лютого 1998 року, виданого ВО «Полярон» (т.1, а.с. 192).

З 06 липня 1998 року ОСОБА_3 зареєстрований і постійно проживає у кімнаті № 314 гуртожитку по АДРЕСА_1, що підтверджується довідками, актами про фактичне проживання, складеними комісією Львівського комунального підприємства «Новий Львів» та актом про фактичне проживання, складеним комісією Львівського комунального підприємства «Житловик - С» (т. 1 а.с. 6, 28, 30, 61, 132, т. 2 162).

На підставі рішення виконкому Львівської міської ради № 139 від 09 березня 2007 року гуртожитку по АДРЕСА_1 надано статус житлового будинку.

Ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 вказаний будинок прийнятий у власність територіальної громади м. Львова.

Рішенням виконкому Львівської міської ради № 636 від 27 червня 2008 року внесено зміни до п. 4 вказаного рішення та зобов'язано Сихівську районну адміністрацію укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані і проживають у будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене Радою Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208.

Відповідно до п. п. 9, 10 цього положення та ст. 129 ЖК Української PCP на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану в гуртожитку жилу площу.

Згідно із ст. 61 ЖК Української PCP користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім'я якого видано ордер.

Згідно із ст. 109 ЖК Української PCP виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, що передбачено ст. 116 ЖК України.

Суд апеляційної інстанції вірно врахував, що ОСОБА_3 у встановленому порядку вселений у кімнату № 314 гуртожитку по АДРЕСА_1, на підставі ордеру, виданого адміністрацією науково-виробничого об'єднання «Полярон» 02 лютого 1998 року, а тому підстави для виселення ОСОБА_3 із цієї кімнати відсутні.

Крім того, Європейський суд з прав людини встановив порушення права на житло, гарантоване ст. 8 Європейською Конвенцією з прав людини 04 листопада 1950 року, оскільки заявники були позбавлені адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло з огляду на те, що суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»)

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції дотримано вимоги чинного законодавства та цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовано обставини справи та надана їм належна оцінка, а наведені у касаційній скарзі недоліки при розгляді справи не впливають на суть ухваленого рішення і висновків суду не спростовують. Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді касаційної інстанції не встановлено.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не вбачає підстав для скасування ухваленого судом апеляційної інстанції рішення, так як воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 337, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Львівська міська рада, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», публічного акціонерного товариства науково-виробничий комплекс «Полярон», про виселення, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська