РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

за участю секретаря Столярчук Т.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради про повернення відібраної дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради про повернення відібраної дитини та просить повернути її неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свою заяву мотивує тим, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01.08.2016 року у неї було відібрано малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у без позбавлення її батьківських прав. Проте, позивач зазначає, що на даний час відпали причини, які перешкоджали неналежному вихованню нею сина, тому просить повернути їй неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити, оскільки на даний час вона виправилась, бажає повернути сина та буде належним чином його виховувати та турбуватись про нього. На даний час син знаходиться в м. Ковелі в соціально-психологічному центрі реабілітації для дітей. Вона сина відвідує, спілкується з ним, любить. Усвідомила свої помилки щодо виховання, покращення ставлення до дитини. У квартирі зроблено ремонт, покращено житлово-побутові умови. Для сина відвела окрему кімнату. В якій є спальне місце, місце для ігор. Спиртних напоїв не вживає, не перебуває на обліку в нарколога. Влаштувалась на роботу, працює в супермаркеті «Наш край», характеризується позитивно.

Представник відповідача виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, суду пояснила, що виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради було розглянуто матеріали щодо повернення малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_1, оскільки остання змінила спосіб життя та створила належні житлово-побутові умови для виховання та утримання сина, було затверджено висновок про доцільність повернення малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, його матері позивачу по справі.

Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір'ю, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії І-ЕГ №237417 від 13.07.2016 року.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01.08.2016 року, позов виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради було задоволено та постановлено відібрати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у матері ОСОБА_1 без позбавлення її батьківських прав. Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі по 300 грн. щомісячно, починаючи з 19.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Підставою для відібрання малолітнього ОСОБА_3 від позивача, згідно вищезазначеного рішення стало невиконання позивачем своїх батьківських обовязків, а також те, що позивач ОСОБА_1 не створила належні умови для проживання та виховання дитини, не виконала жодних вимог працівників соціальних служб, вела аморальний спосіб життя.

Відповідно до ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення дитини.

Виходячи з аналізу зазначеної норми права, оскільки підставою для відібрання дитини є випадки, при яких залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання, то повернення дитини можливе лише при усуненні зазначених обставин (батько, мати вилікувались, змінили поведінку, змінили ставлення до дитини тощо). Довести це слід позивачу, оскільки кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1ст. 60 ЦПК).

Саме позивачеві належить довести, по-перше, факт зникнення обставин, що були підставою для відібрання дитини, а, по-друге, доцільність повернення дитини в рідну сімю.

На підтвердження факту відсутності обставин, які перешкоджали належному вихованню сина, позивачем надано висновок виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 27.03.2017 року № 97 , згідно якого встановлено, що позивач ОСОБА_1 після відібрання сина усвідомила свої помилки щодо його виховання, покращила своє ставлення до дитини. Створила належні умови у житлі для виховання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зробила ремонт. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання житлово-побутові умови задовільні, в наявності є необхідні меблі та побутова техніка.

Любов матері до дитини, позитивні зміни в житті матері дають підстави стверджувати про створення ОСОБА_1 належних умов для утримання, виховання і догляду сина. Орган опіки та піклування вважає, що повернення сина матері доцільне та відповідає його інтересам.

Згідно характеристики від 31.03.2017 року, ОСОБА_1, працюючи прибиральницею у ТзОВ «Маркет ЮА», зарекомендувала себе здібним працівником. До роботи ставиться сумлінно, не запізнюється, виявляє активність у магазині, допомагає колегам. Уміє триматися в колективі, підкоряється його вимогам. Контролює свої вчинки. Зауважень до неї від початку роботи немає.

Відповідно до повідомлення Володимир-Волинського територіального медичного обєднання № 729/ 9.2.17 від 12.04.2017 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога не перебуває.

Актом обстеження умов проживання служби у справах дітей від 21.03.2017 року, комісією в складі головного спеціаліста служби у справах дітей ОСОБА_2, фахівця соціальної роботи ОСОБА_5, головного спеціаліста служби у справах дітей ОСОБА_6 було проведення обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що житло розміщене на 3 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 2-ох кімнат, кухні, коридора із усіма комунальними зручностями. Умови проживання задовільні, проведено ремонт, чисто, для дитини відведено в окремій кімнаті спальне місце, є наявні іграшки. Поремонтованні меблі, почищені килими, все чисто. За даною адресою проживає і має постійне місце реєстрації ОСОБА_1. Її неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на даний час перебуває в обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей в м. Ковель. Мати сина відвідувала, цікавилася його здоровям, життям, налагодила свій спосіб життя.

Відповідно до ст.ст. 11, 12, 14 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам... допомогу у виконанні ними своїх обовязків щодо виховання дітей..., захищає права сімї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні.

Згідно зі статтею 9 Конвенції, Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Європейський суд з прав людини у п.52 рішення у справі "Савіни проти України" зазначив, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Враховуючи вищезазначене, оскільки після постановлення рішення Володимир-Волинським міським судом Волинської області від 01.08.2016 року про відібрання дитини, позивач фактично усунула причини, які перешкоджали належному вихованню нею дитини сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, тим самим створила належні умови для проживання сина разом з нею, і виконавчим комітетом Володимир-Волинської міської ради було надано висновок про можливість повернення неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сімю матері ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. ст.170 СК України, ст.ст.10, 60, 212, 214, 234, 292, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради про повернення відібраної дитини- задовольнити.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був відібраний за рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01.08.2016 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду І.Р. Вітер