Номер провадження: 22-ц/785/2699/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

ОСОБА_2,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 історичного музею ОСОБА_5, за участю третьої особи ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 8 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 25 лютого 2016 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 13 січня 1969 року по акту №118 ОСОБА_7 передав ОСОБА_4 історичному музею ОСОБА_5 на постійне зберігання предмети музейного значення, а саме орден ОСОБА_5 Ш ступеню (срібний), орден Вітчизняної війни 1 ступеню. Позивач вважає, що фактично між сторонами склалися правовідносини схову предметів музейного значення, врегульовані частиною 1 статті 414 ЦК УРСР, за яким одна сторона зобовязалась зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості. 12 січня 1989 року ОСОБА_7 помер, після його смерті спадщину фактичним вступом в управління та володіння спадковим майном прийняла дружина померлого ОСОБА_8, остання померла 2 серпня 1999 року. Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняв він ОСОБА_3 за заповітом. Позивач зазначив, що 26 жовтня 2015 року звернувся до ОСОБА_4 історичного музею ОСОБА_5 з заявою повернути ордени, якими був нагороджений ОСОБА_7, однак отримав відмову. Вважаючи, що у 1989 році зі смертю ОСОБА_7 відпали будь-які правові підстави для утримання орденів в музеї, позивач, посилаючись на знаходження орденів ОСОБА_7 у сховищах музею без будь-яких правових підстав, просив на підставі частини 1 статті 1212, частини 1 статті 1213 ЦК України витребувати на його ОСОБА_3 користь у ОСОБА_4 історичного музею ОСОБА_5 орден ОСОБА_5 Ш ступеню (срібний), орден Вітчизняної війни 1 ступеню, що були передані ОСОБА_7 14 січня 1969 року по акту №118 на зберігання до музею (а.с.1-4).

Відповідач ОСОБА_4 історичний музей ОСОБА_9 позов не визнав (а.с.32-36).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області до участі в справі залучено в якості третьої особи ОСОБА_6 (а.с.56).

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 8 грудня 2016 року в позові відмовлено (а.с.96-97).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Неправильність рішення суду мотивовано невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно акту №118 від 13 січня 1969 року, затвердженого директором музею 14 січня 1969 року, ОСОБА_7 здав, а ОСОБА_4 історичний музей ОСОБА_9 в особі наукового співробітника прийняв на постійне зберігання в музей предмети музейного значення: орден ОСОБА_9 Ш ступеню (срібний), орден Вітчизняної війни І ступеню (а.с.7).

ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_8 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) 12 квітня 1946 року (актовий запис №242 від 12 квітня 1946 року, Консульство СРСР в Гданську), дані про перебування в шлюбі на час день смерті в справі відсутні (а.с.9).

ОСОБА_7 помер 13 січня 1989 року у віці 69 років (а.с.8).

ОСОБА_8 померла 2 серпня 1999 року у віці 72 років (а.с.10).

За життя ОСОБА_8 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося на день смерті, заповіла ОСОБА_3. Заповіт посвідчено 22 червня 1992 року державним нотаріусом ОСОБА_4 державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №4/3644. Заповіт не скасований, не змінений (а.с.11).

26 квітня 2000 року ОСОБА_3 отримав після смерті ОСОБА_8, померлої 2 серпня 1999 року, в порядку спадкування за заповітом свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку домоволодіння, що знаходиться в м. Ізмаїл по вул. Адмірала Холостякова, ріг Осіпенка, 46/66 (частка нерухомого майна належала померлій на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_4 державної нотаріальної контори 16 серпня 1991 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-2265) (а.с.14).

26 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 історичного музею ОСОБА_5 з письмовою заявою про передання йому ордена ОСОБА_5 Ш ступеню, ордена Вітчизняної війни І ступеня, що були передані його дідом ОСОБА_7 по акту №118 від 14 січня 1969 року на зберігання (а.с.12).

3 листопада 2015 року ОСОБА_4 історичним музеєм ОСОБА_5 на заяву ОСОБА_3 надано відповідь, за змістом якої для передання орденів відсутні підстави (а.с.15-16).

25 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про витребування на підставі частини 1 статті 1212, частини 1 статті 1213 ЦК України у музею орденів на його користь.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, визначився зі спірними правовідносинами та нормами матеріального права, що такі регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові за безпідставністю вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Постановою Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2000 року №209 ОСОБА_4 історичний музей ОСОБА_5 віднесено до переліку музеїв, зібрання яких є державною власністю, відносяться до державної частини Музейного фонду України, що є невідємною частиною культурної спадщини України. Контроль за обліком, зберіганням, використанням, переміщенням державної частини Музейного фонду України здійснює Міністерство культури України. Тобто, власником зібрання ОСОБА_4 історичного музею ОСОБА_5 є держава, відповідальним за зберігання зібрання є ОСОБА_4 історичний музей ОСОБА_5.

Відповідно до Закону України «Про музеї та музейну справу» Музейний фонд України це сукупність окремих музейних предметів, музейних колекцій, музейних зібрань, які постійно зберігаються на території України незалежно від їх походження та форм власності, а також музейних предметів і музейних колекцій, що знаходяться за межами України і є власністю України або відповідно до міжнародних договорів підлягають поверненню в Україну (ст.1 Закону); до державної частини Музейного фонду України належать музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, що є державною власністю, зберігаються у державних музеях, у тому числі музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, що зберігаються в музеях, які належать до сфери управління місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування (ст.15-1 Закону); одним із способів формування державної частини Музейного фонду України є безоплатна передача предметів музейного значення підприємствами, установами, організаціями, обєднаннями громадян, громадянами (ст.18 Закону).

Орден ОСОБА_5 Ш ступеню (срібний), орден Вітчизняної війни І ступеню передані ОСОБА_4 історичному музею ОСОБА_5 ОСОБА_7 як особою, яка отримала нагороди, на постійне зберігання. Передання орденів оформлено актом прийняття експонатів №118 від 13 січня 1969 року, зареєстровано в книзі надходжень ОСОБА_4 історичного музею ОСОБА_5 під номерами КП-11720, КП-11719, в інвентарній книзі за номерами Н-6359, Н-6360, в спеціальній інвентарній книзі за номерами Др1-234, Др3-4.

Відповідно до змісту статей 15-1, 15-2 Закону України «Про музеї та музейну справу», пункту 12 Положення про Музейний фонд України, затвердженого постановою КМУ від 20 липня 2000 року №1147, орден ОСОБА_5 Ш ступнею (срібний), орден Вітчизняної війни І ступеню належать до державних частини Музейного фонду України, є власністю держави Україна та не підлягають відчуженню, за винятком обміну на інші музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 3 липня 1979 року №360-Х затверджено Загальні положення про ордени, медалі і почесні звання СРСР», зокрема, стаття 37 Загальних положень, на яку посилається ОСОБА_3 як на підставу повернення переданих ОСОБА_7 музею орденів, регулює відносини щодо:

залишення орденів, медалей СРСР, нагрудних знаків до почесних звань СРСР у сімї померлого у випадку, коли зазначені державні нагороди знаходилися у сімї померлих нагороджених громадян і нагороджених посмертно;

передачі орденів, медалей СРСР, нагрудних знаків до почесних звань СРСР сімї померлого у випадку, коли зазначені державні нагороди не були вручені (передані) вищевказаним особам за життя нагороджених громадян або у випадку нагородження особи посмертно.

В даному ж випадку ОСОБА_7 як нагороджена особа особисто передав 13 січня 1969 року ОСОБА_4 історичному музею ОСОБА_5 ордени на постійне зберігання в музей, тобто мова не йде про ордени, що залишилися в сімї померлого нагородженого ОСОБА_7П, чи про ордени, якими ОСОБА_7 був нагороджений посмертно, чи про передачу орденів, що не були вручені (передані) ОСОБА_7 за його життя.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо регулювання спірних правовідносин вищевказаним Указом Президії ВР СРСР від 3 липня 1979 року №360-Х безпідставні.

ОСОБА_7 передав ОСОБА_4 історичному музею ОСОБА_5 ордени по акту №118 від 13 січня 1969 року, ордени музеєм прийняті та обліковуються по даний час як музейний експонат. Оскільки між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 історичним музеєм ОСОБА_5 мали місце договірні відносини, то посилання ОСОБА_3 на положення статей 1212, 1213 ЦК України як на правову підставу витребування орденів як майна, що перебуває в чужому незаконному володінні музею, безпідставні.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року в справі №6-122цс14).

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Так, суд першої інстанції констатував, що ОСОБА_7 помер 13 січня 1989 року, доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 не надано; ОСОБА_8 померла 2 серпня 1999 року; ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_8 спадщину у вигляді нерухомого майна прийняв 26 квітня 2000 року (спадкова справа №774 заведена 26 квітня 2000 року); з позовом про витребування орденів звернувся до суду 25 лютого 2016 року. Проте, суд відмовив в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю вимог.

Висновок суду першої інстанції про відмову в позові за безпідставністю вимог є правильним, оскільки у позивача не має субєктивного права, про захист якого він просить.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 8 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 історичного музею ОСОБА_5, за участю третьої особи ОСОБА_10 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

ОСОБА_2