Категорія 55Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до наказу № 59-п від 18.02.2015 року позивача було звільнено з посади з 19.02.2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників, про що в трудовій книжці зроблений відповідний запис.

ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, а тому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року по справі 127/6535/15-ц, стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь позивача додаткову заробітну плату у відповідності до трудового договору, укладеного 01.10.2014 року між позивачем та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в розмірі 48850 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97700 грн. 00 коп.

16 травня 2016 року відділом виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу №127/6535/15-ц від 28.04.2016 року.

14 червня 2016року позивач отримав Постанову виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 24.05.2016 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу №127/6535/15-ц від 28.04.2016року, а виконавчий документ переданий для виконання ліквідаційній комісії (ліквідатору). Однак, а ні додаткову заробітну плату в розмірі 48850 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97700 грн. позивачу виплачено не було, що і стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, починаючи з 21 грудня 2015 року по 21 листопад 2016 року в розмірі 108317 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2017 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_5 банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив з того, що оскільки відповідач з позивачем не провів розрахунок у зазначені строки, а тому є підставою згідно ст. 117 КЗпП для стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стаття 10 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Наказу № 118-п від 27.03.2014 року ОСОБА_2 з 27 березня 2014 року прийнятий на роботу на посаду заступника начальника Відділення №85 ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно штатного розкладу.

Наказом № 406-п від 20 серпня 2014 року ОСОБА_2 переведено за його згодою з 20 серпня 2014 року на посаду начальника відділення № 85 з робочим місцем у м. Вінниці та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом.

1 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» укладено письмовий трудовий договір (далі - Трудовий договір), згідно з яким ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду начальника Відділення банку №85 ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

19 лютого 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно з наказом № 59-п від 18.02.2015 року.

Згідно з ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року, стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_2 додаткову заробітну плату у відповідності до трудового договору, укладеного 01.10.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в розмірі 48 850 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 97 700 грн. (а.с.5-10).

Як вбачається, на даний час вище зазначене рішення суду не виконане, що і стало підставою для звернення позивача ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки №18/3-51954 від 09.12.2015 року виданої ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» за період з 01.12.2014 року по 31.01.2015року ОСОБА_2 нараховано заробітну плату в розмірі 19 695,90грн.

У відповідності до листів Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 кількість робочих днів у грудні 2014 року складала 23, а в січні 2015 року 20 днів.

Виходячи з вищевикладеного, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складала 458 грн. (19695,90грн. /43дні=458грн.). Середньомісячне число робочих днів складає 21,5 день (43дні/2=21,5), сума середнього заробітку за час затримки при звільнені за період з 21 грудня 2015 року по 21 листопад 2016 року складає 108 317 грн. (458грн.*11*21,5= 108 317,00грн.).

Таким чином, колегія суддів приходить, що суд першої інстанції вірно виходив із того, що за встановлених обставин невиплати відповідачем належних позивачу сум при звільненні, на його користь, відповідно до вимог статті 117 КЗпП України, підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку, який за період з 21 грудня 2015 року по 21 листопад 2016 року становить 108317 грн.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і вирішуючи зазначений спір суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права до вказаних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції помилково стягнув середній заробіток, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2016 року вже було стягнуто на користь позивача середній заробіток є безпідставними та спростовуються наступним.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права (правова позиція Верховного Суду України, постанова від 14 грудня 2016 року у справі №6-788цс16).

Як встановлено судом, рішення суду від 29.01.2016 року на даний час не виконане, що і стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з відповідним позовом за захистом своїх порушених прав, а саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_2 вірно звернувся у суд з позовом саме до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», а не до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, оскільки згідно ч.2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

За змістом ч.1,2,4 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частина 1 статті 92 ЦК України передбачає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Встановлено, що Постановою правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_5» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123, яким запроваджено тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_5» та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №128 від 24 листопада 2014 року повноваження Уповноваженої особи на здійснення тимчасової адміністрації з 24 листопада 2014 року передано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки цивільна правоздатність юридичної особи ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення, суд першої інстанції, правильно дійшов висновку про задоволення позову відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки на час звернення позивача до суду, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» як юридична особа не ліквідована, а тому позивач правомірно звернувся саме до банку, як до роботодавця, з позовом щодо стягнення заробітної плати.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та матеріалам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: підпис ОСОБА_6

Судді: підписи ОСОБА_7

ОСОБА_8

Згідно з оригіналом: ОСОБА_6