Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/819/17 Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Є.У.№ 323/2949/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі:ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № ZPN0GK00001139 від 21.09.2006 р., за яким позичальник отримала кредит на суму 98 325,00 грн. строком до 18.09.2026 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості, винагород та комісій. Посилаючись на те, що умови договору позичальник не виконує, кошти на погашення кредиту не вносить, станом на 25.08.2016 р. має заборгованість в загальній сумі 717 207,36 грн., із яких: 84 929,72 грн. за тілом кредиту, 167 217,41 грн. за відсотками, 41 405, 79 грн. - з комісії, 423 654, 44 грн. пені, просив суд на підставі ст.1050 ч.2, 1054 ЦК України з метою часткового погашення боргу стягнути 293 552,92 грн., а саме: 84 929,72 грн. - заборгованості за кредитом, 167 214,41 грн. заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 41 405,79 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначала, що судовим рішенням від 13 квітня 2010 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на іпотечне майно двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку». До теперішнього часу рішення суду не виконано, квартира Банком не продана. Вважає, що судом вже вирішено питання по спору між тими ж сторонами з тих самих підстав, а тому провадження у справі підлягає закриттю. Крім того, відповідач просила застосувати строк позовної давності, подавши 07.12.2016 року відповідну письмову заяву (а.с.48).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року Банку відмовлено в задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю і відшкодувати судові витрати.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 21.09.2006р. сторони уклали кредитний договір № ZPN0GK00001139, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 80 750,00 грн. для купівлі квартири, а також у розмірі 17 575,00 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишу заборгованості, і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,55% від суми виданого кредиту, на строк по 18.09.2016 року. Повернення кредиту здійснюється з 21 по 27 числа щомісячними платежами у сумі 1 342,66 грн., які спрямовуються на погашення кредиту, відсотків, винагороди, комісії. При порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту позичальник сплачує Банку відсотки у розмірі 3,19 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с.7-8).

Кредитні зобовязання ОСОБА_4 забезпечені іпотекою двокімнатної квартири, розташованої за адресою Запорізька область, м. Оріхів, вул. Гоголя, б. 16, кв. 1.

Відповідно до п. 2.3.3 кредитного договору Банк має право у разі порушення відповідачем зобовязань за цим договором змінити умови договору, зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту та виконання інших зобовязань за договором повністю шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому щодо зобовязань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату відповідач зобовязується повернути позивачу суму кредиту повністю, винагороду та відсотки за фактичний строк користування кредитом.

Пунктом 2.3.7 договору передбачено, що Банк має право стягнути кредит до 18.09.2026 року, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3 цього Договору.

Аналогічні підстави, умови та порядок дострокового повернення всіх належних позивачу сум за кредитним договором, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення відповідної заборгованості, були встановлені й в п. п. 16.7.1, 16.7.2, 18.13, 22-26 Договору іпотеки № ZPN0GK00001139.

Як встановлено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13.04.2010 р. у справі № 2-724/09 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим у позивача виникнуло право на дострокове стягнення кредиту та інших платежів, розмір яких станом на 22.01.2009 р. становив 85 195,48 грн. та складався із 79 443,47 грн. несплаченого тіла кредиту, 4 696,06 грн. процентів за користування кредитом, 65,99 грн. пені, 989,96 грн. комісії. Вказаним Рішенням в рахунок погашення цієї заборгованості було звернене стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку» (а.с.27-28).

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції із застосуванням ст. 267 ЦК України виходив з того, що Банком пропущено строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач, подавши суду відповідну заяву. Звертаючись до суду у 2009 році з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк в односторонньому порядку змінив умови договору щодо строку повернення кредиту і визнав його таким, що настав, у звязку з чим умови договору в частині встановлення періодичності платежів та кінцевого строку повернення кредиту втратили чинність ще у 2009 році.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами закону і відповідають фактичним обставинам справи.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Звернувшись у березні 2009 року з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк у відповідності з умовами кредитного договору і договору іпотеки визнав строк виконання кредитного зобовязання таким, що настав, отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови договору в частині встановлення періодичності платежів та кінцевого строку повернення кредиту втратили чинність ще у 2009 році. Оскільки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили 13 квітня 2010 року, а з відповідним позовом у цій справі Банк звернувся до суду тільки у вересні 2016 року, суд першої інстанції з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності дійшов обґрунтованого висновку про пропуск строку позовної давності за вимогами про стягнення тіла кредиту і відмовив Банку у задоволенні позову в зазначеній частині вимог з підстав, передбачених ст.267 ЦК України.

Відмовляючи Банку у задоволенні вимог про стягнення з позичальника процентів і комісії за користування кредитними коштами, суд першої інстанції першої інстанції зазначив, що через прострочення кредитора боржник відповідно до вимог частини четвертої статті 613 ЦК України звільняється від нарахування та сплати процентів за користування кредитом.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

За змістом ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( ч.1 ст. 613 ЦК України).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч.2 ст. 613 ЦК України ).

Застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок, висловлений в постанові Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 6-2387цс15 від 06.04.2016 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у цій справі передача іпотечного майна від боржника до Банку не відбулася, тоді як у справі, по якій було висловлено відповідну правову позицію, предмет застави автомобіль був фактично переданий Банку для реалізації, проте останній тривалий час не вживав заходів для його відчуження.

Як встановлено апеляційним судом, іпотечне майно, на яке було звернуто стягнення судовим рішенням у 2010 році, залишалося у фактичному користуванні боржника, жодних дій з реалізації іпотечної квартири ні боржник, ні Банк не вчиняли.

Невжиття Банком заходів до продажу іпотечного майна не є підставою для висновку про прострочення кредитора.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що наявність не виконаного рішення суду про звернення стягнення не предмет іпотеки унеможливило подальше виконання боржником своїх зобовязань за кредитним договором, відповідач суду не надала.

За вказаних обставин висновки суду про відмову у задоволенні вимог Банку з підстав прострочення кредитора не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що кредитним договором передбачено сплату процентів позичальником до дня повернення кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом та в разі порушення строків погашення кредиту розмір процентів обчислюється із розрахунку 3,19% на місяць, які нараховуються на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом .

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Такий же висновок висловлено у правових позиціях Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 6-1206 цс15 від 23.09.2015 року, №6-2631 , №6-1252 від 21.09.2016, № року, який відповідно до вимог норм ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Отже наявність рішення суду про звернення стягнення на заставне майно, яке не виконане, не поновлює права кредитора і не позбавляє права останнього на звернення до суду із позовом з використанням іншого способу захисту порушеного права.

Оскільки судове рішення від 13 квітня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, то відповідно до вимог зазначених норм матеріального права та пунктів 1.1, 3.1 3.1.2 кредитного договору кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанцій в зазначеній частині на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимог Банку в межах строку позовної давності.

Із наданих Банком розрахунків вбачається, що з відповідача в межах строку позовної давності підлягає стягненню заборгованість, визначена станом на 25.08.2016 року в загальній сумі 85 630, 88 грн., із яких 69 642, 20 грн. проценти за користування кредитом, нараховані за період з 06.09.2013 року по 25.08.2016 року, 15 988, 68 грн. комісії, нарахованої за період з 06.09.2013 року по 25.08.2016 року.

Інші вимоги Банку задоволенню не підлягають за пропуском строку позовної давності.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам на загальну суму 3 082 грн. 30 коп.

Керуючись ст. ст.307, 309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року по цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZPN0GK00001139 від 21.09.2006 року зі сплати процентів і комісії скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № ZPN0GK00001139 від 21.09.2006 року, визначену станом на 25.08. 2016 року в загальній сумі 85 630, 88 грн. (вісімдесят пять тисяч шістсот тридцять гривень 88 коп.), із яких 69 642, 20 грн. проценти за користування кредитом, нараховані за період з 06.09.2013 року по 25.08.2016 року, 15 988, 68 грн. - комісія , нарахована за період з 06.09.2013 року по 25.08.2016 року.

У задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами і комісією, нарахованими до 06.09.2013 року відмовити за пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції 3 082,30 грн. (три тисячі вісімдесят дві гривні 30 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: