Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/288/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Партоліна І. П.
Доповідач Авраменко Т. М.
УХВАЛА

Іменем України

08.02.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів: Суровицької Л.В., Чельник О.І.

секретар Яковлєва Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів.

Зазначав, що 06 вересня 2016 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» (далі - Лізингова компанія) укладений договір фінансового лізингу № 0346 з додатками, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Geely GC 6.

Відповідно до умов договору Лізингова компанія бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на умовах, передбачених договором.

В офісі Лізингової компанії йому було роз'яснено, що спочатку необхідно сплатити передплату в сумі 25000 грн., після чого з ним буде укладено договір фінансового лізингу і протягом декількох днів йому буде передано в користування предмет лізингу.

Рахунок на суму 25000 грн. він оплатив того ж дня. 08 вересня 2016 року сплатив ще 25000 грн., що підтверджується квитанціями.

Детально ознайомившись з договором та додатками до нього вдома, він зрозумів, що його ошукали.

Представником Лізингової компанії йому не було роз'яснено призначення платежу в розмірі 18193 грн., який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, він же вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. Договором це передбачено, однак у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник Лізингової компанії завірив його, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав його швидше підписати договір, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу.

Крім цього предмет лізингу йому так і не був переданий.

Вважає, що під час попередніх переговорів представником відповідача його введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача.

Просив визнати договір фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року № 0346 з додатками недійсним з підстав невідповідності його вимогам закону, відсутності нотаріального посвідчення та порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», стягнути з відповідача сплачені кошти в сумі 50000 грн. та судові витрати.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2016 року позов задоволено. Суд визнав договір фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року № 0346 недійсним, стягнув з відповідача на користь позивача сплачені кошти в сумі 50000 грн., судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. Суд дійшов висновку, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими та суперчеть Закону України «Про захист прав споживачів», договір нотаріально не посвідчено, відповідач не має відповідного дозволу (ліцензії).

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що Лізингова компанія, що здійснює індивідувальний лізинг, має право це здійснювати без ліцензії, до моменту затвердження ліцензійних умов Кабінетом Міністрів України. Також суд дійшов помилкового висновку, що договір лізингу має бути нотаріально посвідчений, невірно застосував законодавство про захист прав споживачів. Зазначає, що послуга в частині забезпечення виконання договору лізингодавцем надана в повному обсязі, обов'язок передати предмет лізингу ще не настав, оскільки позивач не сплатив 60% його вартості, споживач вирішив розірвати договір в односторонньому порядку і відповідно до п.12.1 довговору застосовується штраф у вигляді 20-40% від авансового платежу та 100 % комісії за організацію угоди, яка була відповідачем організована, тобто послуга вже здійснена і сплачені за неї кошти не підлягають поверненню.

Сторони про час та місце розгляду справи повідомлені під розписку (а.с.89-90,91,93), в засідання апеляційного суду не прибули. В апеляційній скарзі відповідач просив розглянути справу за відсутності його представника (а.с.64), позивач в письмову запереченні просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним за справедливим (а.с.94-99).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 06 вересня 2016 року ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто лайф» підписали договір №0346 фінансового лізингу та додатки до договору (а.с10-21). Предметом лізингу є автомобіль Geely GC 6.

Пунктом 8.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 9679,7 дол.США з урахуванням ПДВ. На дату укладення договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу за курсом 26,86 становить 259900 грн., однак остаточна вартість предмету лізингу залежить від курсу долара або зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункти 8.2-8.5 договору).

В додатку №1 до договору зазначено суми, які повинен сплатити позивач, зокрема авансовий платіж 60%, що становить 5807, 82 дол.США, комісія за організацію договору 7% 677,58 дол.США, комісія за передачу предмету лізингу 3% 290, 39 дол.США (а.с.20).

За умовами договору комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату,та включає в себе організаційні послуги лізигодавця, розмір платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, зокрема, 7% (а.с.15).

На виконання договору позивач сплатив на банківський рахунок відповідача авансовий платіж 06 вересня 2016 року в сумі 25000 грн., 08 вересня 2016 в сумі 25000 грн., з яких за умовами договору 18199 грн.80 коп. є комісією за організацію договору (а.с.23).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ).

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

У спірному договорі фінансового лізингу( п. 12.1 ) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Зокрема, відповідно до п.12.3 договору максимальний строк повернення грошових коштів згідно з 12.1 становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена.

Разом з тим пунктами 12.4,12.5,12.6,12.10,12.13 договору передбачено, що лізингоодержувачу за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню та проценти за користування чужими коштами, штрафи в розмірі від 3-5 % від загальної вартості предмету лізингу за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п.3.3.6, за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, штраф в розмірі 10% від вартості предмету лізингу за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу, а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу і при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти.

Також колегія суддів зазначає, що пунктом 10.12 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність в договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Колегія суддів також зазначає, що обґрунтованими є доводи позивача, щодо недійсності договору лізингу з підстав, передбачених ч.1 ст.220, ч.1 ст.227, ч.2 ст.799, ст.806 ЦК України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи такий дозвіл (ліцензія) відсутній, а доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач є лізинговою компанією, що здійснює індивідуальний лізинг та має право це здійснювати без ліцензії, не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі №6-648 цс 16.

Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять.

Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» відхилити, а рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

О.І.Чельник