Категорія 21 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 березня 2016 року помер його син ОСОБА_4 Після смерті сина відкрилася спадщина на садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області і який ОСОБА_4 побудував.

6 травня 2016 року померла ОСОБА_5 - дружина ОСОБА_4, яка до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, розпорядилася його майном, уклавши 11 квітня 2016 року договір дарування, за яким подарувала своїй дочці ОСОБА_3 спірний садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Посилаючись на те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 та має право на його частку у спільному сумісному майні подружжя, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір дарування, укладений 11 квітня 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, предметом якого є садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд у суд першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний садовий будинок належав на праві приватної власності дарувальнику ОСОБА_5, а відтак остання розпорядилася своїм майном на власний розсуд.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Статтею ст. 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Установлено, що 26 березня 1993 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 (а.с.32).

Розпорядженням Вінницької районного державної адміністрації від 16 лютого 2010 року № 196 передано ОСОБА_5 у власність земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0400 га (кадастровий номер ділянки :01:001:0977) в обєднані садівників і товариств «Барський масив» садово-городньому товаристві «Авіатор» на території Агрономічної сільської ради за межами населеного пункту і видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку (а.с.60,61)

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 32056901 від 6 січня 2015 року ОСОБА_5 набула право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в ОСТ «Барський масив» садового товариства «Авіатор», будинок 16 на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, загальною площею 112,8 м2, житловою площею 50,2 м2 (а.с.52).

29 березня 2016 року ОСОБА_4 помер (а.с.10). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його батько ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_5

Відповідно до договору дарування садового будинку від 11 квітня 2016 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в ОСТ «Барський масив» садового товариства «Авіатор», будинок 16 на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, загальною площею 112,8 м2, житловою площею 50,2 м2 (а.с.46-51).

З довідки Третьої Вінницької державної нотаріальної контори слідує, що

26 травня 2016 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини на майно померлого 29 березня 2016 року ОСОБА_4 (а.с.136-138).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що спірний садовий будинок належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_5, однак остання не прийнявши спадщину померлого чоловіка, розпорядилася спільним сумісним майном подружжя, подарувавши його ОСОБА_3 Отже, оспорюваний договір порушує його права та охоронювані законом інтереси, оскільки унеможливлює отримання спадщини після смерті сина.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що зміст заповіту від 1 червня 1995 року свідчить про те, що ОСОБА_8 заповів належний йому дачний будинок у садовому товаристві «Авіатор» ОСОБА_5 (а.с.57).

Так, ОСОБА_5 8 грудня 1998 року подала заяву у Першу Вінницьку державну нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, однак у матеріалах справи відсутні відомості про оформлення цієї спадщини.

Також судом першої інстанції установлено, що технічний паспорт на спірний садовий будинок виготовлений 24 червня 2013 року на імя ОСОБА_5, де зазначено рік побудови садового будинку 1980 (а.с.53-56); ОСОБА_5 була членом садово-городнього товариства «Авіатор», ділянка № 16 ОСТ Барський масив» (а.с.63).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України ).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України ).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З наведених положень випливає, що власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі ЦК), зокрема із правочинів.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У разі необхідності право власності на незавершене будівництво, за наявності визначених законом умов, може бути зареєстровано органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 331 ЦК). З такого ж моменту виникає право власності на перероблену річ, створену з використанням іншої речі (матеріалу).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 року є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Зазначена постанова втратила чинність 2 червня 2011 року.

Законом України від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких обєктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані.

Частиною першою статті 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Як слідує з дослідженої у судовому засіданні інвентаризаційної справи № 1718 на ділянку № 16 ОСТ «Барський масив» у садовому товаристві «Авіатор», на садовий будинок 1980 року побудови, площею 44, 1м2, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» відсутній висновок БТІ про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою.

З декларації про готовність обєкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 27 вересня 2013 року № ВН 09 слідує, що обєктом будівництва є: прибудова «а», мансарда М/а до садового будинку «А», сарай «Б», баня «Г», альтанка «Д», що розташовані в садовому товаристві «Авіатор», ОСТ «Барський масив», земельна ділянка № 16; початок будівництва 2003 рік та кінець будівництва 2007 рік; загальна площа будівлі 81, 2 м2 (в тому числі житлова

21, 2 м2); характеристика житлових приміщень: 3 кімнати, загальною площею 112, 8 м2, житловою площею 50, 2 м2.

Отже, обєктом спору є новостворене майно на яке ОСОБА_5 набула право власності 6 січня 2015 року, тобто у шлюбі з ОСОБА_4

Порядок прийняття спадщини визначений главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обовязків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_2 у встановлений законом строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. ст. 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи, щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Оскільки оспорюваний правочин суперечить закону та від нього залежить подальша можливість законної реалізації ОСОБА_2 права на спадщину після смерті сина ОСОБА_9, то договір дарування, укладений 11 квітня 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, предметом якого є садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в ОСТ «Барський масив» садового товариства «Авіатор», будинок 16 на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області слід визнати недійсним.

Отже, у справі, яка переглядається, суд зазначених норм матеріального та процесуального права не врахував, неповно зясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а це, відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовної заяви.

Вирішуючи питання про судові витрати, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 557 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір дарування, укладений 11 квітня 2016 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, предметом якого є садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в ОСТ «Барський масив» садового товариства «Авіатор», будинок 16 на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 557 грн. сплаченого судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.П. Нікушин

ОСОБА_10 Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький