Єд. унік. № 243/4390/16-ц
Провадження № 2/243/34/2017
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 квітня 2017 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Мінаєв І.М.,

при секретарі судового засідання Кабановій О.О., Кобець О.М.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання №2 Словянського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

До Словянського міськрайонного суду Донецької області у травні 2016 р. звернулася ОСОБА_4 із позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 14.01.2015 року між нею та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, за яким вона передала, а відповідач прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 66.

Вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним, оскільки укладений позивачем внаслідок помилки, відповідач ввела її в оману відносно природи укладеного правочину, бо позивач мала намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. У грудні 2014 року відповідач звернулась до позивача з пропозицією укласти договір довічного утримання, за яким би вона передала її належну позивачу квартиру, а відповідач здійснювала за позивачем догляд, забезпечувала матеріально, одягом, продуктами харчування, надавати необхідну допомогу.

Оскільки на час укладання спірного договору її виповнилось більше 77 років, стан здоровя був незадовільний, вона потребувала сторонньої допомоги, страждала низкою хронічних захворювань, перенесла 3 інсульти, неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, потребувала придбання великої кількості медикаментів, на момент укладання договору були вади зору та слуху, то усі питання з нотаріусом вирішувала відповідач. Позивач не змогла прочитати текст договору, нотаріус намагався розяснити зміст договору, але вона його не зрозуміла. Нотаріус зачитав договір вголос, але вона його також не почула. Підписуючи спірний договір вона була впевнена в тому, що ставить підпис під договором довічного утримання, про який вони домовлялись з відповідачем. Після укладення договору відповідач забрала собі усі документи на квартиру та копію договору.

Про те, що фактично був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання, позивач дізналась перед зверненням до суду зі слів відповідача та потім з отриманої копії договору.

Після укладення договору у січні 2015 року відповідач протягом 3 місяців виконувала умови договору, надавала допомогу, не забезпечуючи її матеріально. З квітня 2015 року відповідач не надає матеріальну допомогу, не здійснює за нею догляд та в добровільному порядку не бажає розірвати договір. Позивач зареєстрована у спірній квартирі, продовжує постійно в ній проживати, підтримує її в належному санітарно-технічному стані.

Просить суд визнати недійсним укладений 14 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір дарування квартири № 2 у житловому будинку № 37 по вул. 1 Травня у м. Святогірську Донецької області, посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, по реєстру № 66.

Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що на момент укладення спірного правочину позивач страждала низкою захворювань, які перешкоджали її повністю розуміти суть та зміст договору. Відповідач та її мати обіцяли позивачу догляд, харчі та медикаменти, які надавали протягом 3х місяців з дня укладення договору, а також зробили косметичний ремонт у одній із кімнат. Після того, як весною 2015 року відповідач припинила виконувати свої обовязки, позивач неодноразово зверталася до неї про розірвання договору довічного утримання, оскільки вона практично не виходить з квартири за станом здоровя, лише весною 2016 року вона повідомила соціального працівника про сприяння в розірванні цього договору і лише в перших числах травня 2016 року вона дізналась, що був укладений саме договір дарування, а не договір довічного утримання. Тому просив у разі визнання судом строку на оскарження правочину пропущеним поновити цей строк. Відповідач не вселялася та не проживала в цій квартирі з часу укладення договору.

Відповідач ОСОБА_6 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, прохав у їх задоволенні відмовити, надавши письмові пояснення, в яких відповідач та її представник послались на те, що наприкінці листопада-початку грудня 2014 року вона та її знайома ОСОБА_7 познайомились з позивачем через чоловіка ОСОБА_7, який працює лікарем, та до якого часто зверталась за допомогою ОСОБА_4 Відповідач не заперечувала, що разом з ОСОБА_7 надавали допомогу позивачу в побуті, купували її продукти харчування, ліки. Позивач їм повідомила, що через сварку з онучкою бажає подарувати їй квартиру та сама наполягала на укладенні договору дарування квартири. 14.01.2015 року вони звернулись до приватного нотаріуса ОСОБА_3, який після спілкування склав проект договору, розяснив умови договору дарування та його відмінності від договору довічного утримання, спадкового договору, це їм розяснював і помічник нотаріуса. Позивач наполягала на укладенні саме договору дарування. Після його укладення вона отримала його копію. Після укладення договору відповідач купувала позивачу за її гроші продукти, ліки, оплачувала квартиру, зробила ремонт в одній кімнаті та придбала будівельні матеріали для подальшого ремонту. 16.04.2015 року вони з ОСОБА_7 повідомили, що розпочнуть ремонт іншої кімнати 18.04.2015, але 17.04.2015 позивач стала вимагати розірвання договору та вигнала відповідача з квартири. Вважає, що в главі 55 ЦК України відсутні положення про визнання договору дарування недійсним, а лише мова йде про розірвання договору. (а. с. 27-28).

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що під час вчинення нотаріальної дії нотаріусом сторонам угоди були розяснені наслідки та підстави укладення договору дарування, ОСОБА_4 була ознайомлена зі змістом договору та підписала його, отримавши копію. Конкретних обставин вчинення угоди він не памятає, але на стан здоровя (слух, зір) позивач не скаржилась, інакше про це була відмітка у договорі. Він зачитав договір вголос на українській мові, позивач неодноразово розписалася в договорі, копії та реєстраційній книзі. Він запамятав, що ОСОБА_4 наполягала на дуже специфічній умові при укладанні цього договору праві проживати та бути зареєстрованою до смерті у цій квартирі. Це дуже нечастий випадок, оскільки у 99% випадках у його практиці укладання договору дарування така вимога не оговорювалась.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що є сусідкою позивачки та мешкає в АДРЕСА_2, позивач мешкає в кв. №2 цього ж будинку. З 2013 року стан здоровя позивачки погіршувався та вона мала намір укласти договір довічного утримання, пропонувала цей договір укласти з нею у 2013 та 2014 роках, але свідок відмовилась. Наприкінці 2014 року ОСОБА_4 її повідомила, що домовилась з лікарем ОСОБА_7 про те, що цей договір саме довічного утримання вона укладе з його дочкою ОСОБА_5, а догляд за нею буде здійснювати ОСОБА_5 та її мати. Пізніше ОСОБА_4 повідомила, що договір довічного утримання вони уклали у січні 2015 року. Приблизно три місяці відповідач та її мати ходили до позивача, носили продукти, ліки, зробили косметичний ремонт кімнати, доглядали за позивачем. В цей час ОСОБА_4 вже погано чула та бачила, стан здоровя був вже поганий. Коли весною 2015 року відповідач припинила догляд за ОСОБА_4, останній допомагали сусіди та вона, інколи приходив соціальний працівник. Весною 2016 року у травні місяці за проханням ОСОБА_4 соціальний працівник дізналась, що був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування, про що повідомила ОСОБА_4 та вона відразу звернулась до адвоката та до суду. Весь час ОСОБА_4 проживає одна, відповідач до її квартири не вселялася та в ній не проживала.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третю особу, свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст.ст. 10,11,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

14 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування квартири № 2 у житловому будинку № 37 по вул. 1 Травня у м. Святогірську Донецької області, посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, по реєстру № 66 (а. с.9).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

В даному випадку позивачем та її представником в судовому засіданні доведено, що позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент підписання оспорюваного правочину в силу похилого віку та стану здоровя потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги - її виповнилося 77 років, вона страждала низкою хронічних захворювань, у тому числі захворюванням органів зору та слуху, в той період неодноразово перебувала на лікуванні та потребувала медичної допомоги (а.с.7-8,57-60), після укладення оспорюваного правочину продовжує проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася.

Судом приймаються як достовірні докази по справі покази свідка ОСОБА_8, яка підтвердила наміри ОСОБА_4 з 2013 року укласти з кимось договір довічного утримання для догляду за нею, остання неодноразово пропонувала такий договір укласти і свідку, яка є її сусідкою, але та відмовилась. Свідок також підтвердила, що декілька місяців після укладання спірного договору відповідач та її мати надавали позивачу допомогу, купували харчі та ліки, поклеїли шпалери у одній кімнаті, що не заперечувала відповідачка в письмових поясненнях та її представник в судовому засіданні.

Судом враховується, що позивач є юридично необізнаною людиною похилого віку, проте під час укладання договору саме вона наполягала на тому, щоб у договорі була прописана специфічна умова, яка не притаманна цьому виду правочинів, а саме право постійного проживання Дарувальника та право користування відчужуваною квартирою (п. 8 Договору), що підтвердив у судовому засіданні приватний нотаріус.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16березеня 2016 року (справа №6-93цс16).

Судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_4 продовжує проживати у спірній квартирі; передача квартири фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, яку її надавала відповідач деякий час після укладання договору дарування.

Посилання представника відповідача про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним, а можливий лише спосіб захисту як розірвання договору дарування є помилковим та судом до уваги не приймається.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, проаналізувавши та дослідивши надані суду сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині визнання оспорюваного правочину від 14.01.2015 р. недійсним підлягають задоволенню.

Посилання представника відповідача на пропуск річного строку давності звернення позивача до суду суд до уваги не приймає, оскільки спеціальна давність в один рік згідно приписів ст. 258 ч. 2 п. 5 ЦК України застосовується щодо вимог про розірвання договорів дарування, а в даному випадку способом захисту прав позивачем визначено не розірвання договору дарування, а визнання його недійсним, тобто строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Стосовно позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу та витрати, повязані з проведенням судових експертиз.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати (з 01.01.2017 прожиткового мінімуму для працездатних осіб) у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу потерпілому на підставі договору надавав адвокат ОСОБА_1 (а.с.1-2), та який отримав від ОСОБА_4 за надані послуги 2500 грн. (а. с. 61а).

З 01.05.2016 по 01.12.2016 року мінімальна заробітна плата складала 1450 грн., з 01.12.2016 по 31.12.2016 1600 грн. Відповідно, компенсація витрат на правову допомогу за 60 хвилин з 1.05.2016 по 01.12.2016 складала 580 грн., з 01.12.2016 640 грн.

З матеріалів справи встановлено, що адвокат ОСОБА_1 приймав участь у судових засіданнях 12.07.2016 року протягом 20 хвилин, що дорівнює 193 грн. 20 коп., 28.12.2016 року протягом 17 хвилин, що дорівнює 181,20 грн., 20.04.2017 року протягом 57 хвилин, що дорівнює 608 грн., 25.04.2017 року протягом 24 хвилин, що дорівнює 256 грн., а всього 1238 грн. 42 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлене рішення,

суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Позивачем понесені судові витрати по справі по сплаті судового збору 551 грн. 20 коп. з вимог немайнового характеру про визнання договору недійсним, ці вимоги підлягають задоволенню і тому на користь позивача слід стягнути з відповідача ці судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,209,212,214-215,224-225 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним укладений 14 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір дарування квартири № 2 у житловому будинку № 37 по вул. 1 Травня у м. Святогірську Донецької області, посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_3, по реєстру № 66.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору 551 грн. 20 коп., витрати за надання правової допомоги 1238 грн. 42 коп., а всього 1789 грн. 62 коп. В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з моменту проголошення рішення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні під час проголошення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя

Словянського міськрайонного суду ОСОБА_9