Справа № 663/2192/16-ц
Провадження № 2/663/68/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Скадовський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Шульги К. М.

секретаря Артеменка А. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Скадовська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Скадовського районного нотаріального округу Власенко Ірина Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано 27.12.2010.

08.11.2008 за договором купівлі-продажу він придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

24.07.2008 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку він отримав у приватну власність земельну ділянку площею 557 кв. м. для індивідуального житлового будівництва по АДРЕСА_1.

Після придбання будинку він разом з відповідачкою та дітьми заселилися до будинку та зареєстрували у ньому своє місце проживання.

На початку 2103 року відповідач повідомила йому та його матері, що на адресу місця його проживання почали надходити попередження від ПАТ КБ «Приватбанк» про порушення умов кредитних договорів, та відповідні погрози про звернення стягнення на належне йому нерухоме майно. З цієї причини відповідач почала вимагати виключення його з числа власників з правовстановлюючих документів, для чого необхідно видати на її ім'я та на ім'я її матері довіреність, щоб вони змогли укласти фіктивний договір. Який саме фіктивний договір вони мали намір укласти та які умови фіктивного договору, відповідач не повідомляла.

08.05.2013 вони разом пішли до приватного нотаріуса Власенко І. І., яка склала та посвідчила довіреність.

Після цього позивач виїхав у справах за межі м. Скадовська.

У жовтні 2014 року відповідач звернулась до Скадовського районного суду Херсонської області з позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. З позовної заяви позивачу стало відомо про існування оскаржуваних договорів.

Вказує, що жодних дій на виконання оспорюваних договорів сторонами не вчинялось: гроші йому не передавалися, майно у власність відповідача не перейшло, оскільки і так перебувало у її власності на підставі ст.60 СК України. Посилаючись на положення ст.ст.64, 67 СК України, вважає що перед укладенням оскаржуваних договорів необхідно було визначити частки у праві спільної сумісної власності або визначити порядок користування між сторонами.

Також зазначає, посилаючись на ст.ст.204, 215 ЦК України, що з наведених обставин звертався із зустрічним позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу у 2014 році, за взаємною згодою вирішили спір з відповідачем у позасудовому порядку та обопільно заявили про залишення первісного та зустрічного позовів без розгляду.

Оскільки відповідач ухиляється від вирішення спору, вимушений звернутися до суду.

Представник позивача адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, її представник адвокат Старчеус С. І. в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що спір про розмір часток у праві власності на будинок був відсутній, за договором відчужувалось на 1/2 частина будинку, а цілий будинок; після розірвання шлюбу сторони не проживали разом, у будинку проживає відповідач з дітьми, а позивач виїхав до АР Крим на заробітки, де згодом створив нову сім'ю, у зв'язку з чим неодноразово пропонував викупити у нього будинок, бо йому потрібні були гроші; купуючи у позивача будинок, відповідач мала на меті зберегти його для дітей, оскільки у подальшому могли виникнути претензії до будинку у наступних дружин та дітей позивача; звернули увагу на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки правочин вчинено 12.07.2013, а позивач звернувся до суду 14.09.2016, а підставі чого також просили відмовити у позові з цієї підстави, про що також вказали у наданих письмових запереченнях.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1998 року по 2010 рік.

08.11.2005 ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбав житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Договір посвідчений нотаріально.

24.07.2008 ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0557 га по АДРЕСА_1 для індивідуального житлового будівництва.

08.05.2013 ОСОБА_1 видав довіреність ОСОБА_2, ОСОБА_6, уповноваживши кожну окремо та самостійно один від одного представляти його інтереси та розпоряджатися (продати, обміняти, віддати в іпотеку, оренду, найм тощо), за своїм розсудом із визначенням будь-яких умов, строків, сум тощо, щодо належного йому житлового будинку та земельної ділянки під цим будинком, які знаходяться в АДРЕСА_1, або подарувати належне йому нерухоме майно на ім'я ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., надавши визначені довіреністю права. Довіреність видана строком на 10 років. Довіреність нотаріально посвідчена, підписана ОСОБА_1 у присутності нотаріуса.

Стаття 237 ЦК України визначає представництво як правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки лише для особи, яку він представляє.

12.07.2013 ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_6, продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок по АДРЕСА_1; за погодженням сторін продаж вчинено за 234 595, 00 грн., які покупець сплатив продавцю у повному обсязі до підписання сторонами договору, про що приватним нотаріусом Власенко І. І. було посвідчено договір купівлі-продажу. В договорі міститься посилання на те, що згода подружжя на укладення цього правочину не вимагається, оскільки предмет договору був набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі (п.11 договору).

До укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 отримала дозвіл комісії з питань захисту прав дитини Скадовської районної державної адміністрації на укладення договору продажу будинку по АДРЕСА_1, про що було винесено відповідне рішення №5 від 27.06.2013.

Звертаючись до Скадовської районної державної адміністрації із заявою про надання дозволу на продаж будинку, ОСОБА_2 зазначала, що вимушена переоформити право власності на будинок на себе, тобто укласти договір купівлі-продажу, для чого частково сплачує колишньому чоловіку ОСОБА_1 за будинок, власником якого він є, який на той час мав цивільну дружину, з якою очікував народження дитини.

12.07.2013 також було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1, від імені якого діяла ОСОБА_6, продала, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 0,0557 га, розташовану по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для індивідуального житлового будівництва.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що про оформлення довіреності саме на неї вона спочатку не знала, мова йшла про довіреність, оскільки ОСОБА_1 потрібні були гроші, купувати будинок чи інше житло замість цього будинку він не хотів. Частину грошей ОСОБА_2 віддала ОСОБА_1 до видачі ним довіреності, решту - після укладення договору купівлі-продажу. Особисто вона, як довірена особа ОСОБА_1 ніяких грошей не отримувала, усі гроші ОСОБА_2 передавались безпосередньо ОСОБА_1

Суд критично оцінює інші показання ОСОБА_6, а також показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які пояснювали обставини життя родини ОСОБА_8 у шлюбі, спілкування і відносини сторін після розірвання шлюбу, обставини щодо укладення оспорюваних договорів та здійснення розрахунків за договорами, оскільки вказані особи є родичами та друзями сторін, обізнані про вказані обставини зі слів сторін.

Згідно положень ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.п.1-3, 5, 6 ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач мав намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, для чого добровільно і свідомо видав довіреність. У подальшому його намір було реалізовано шляхом укладення відповідних договорів.

До матеріалів справи позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про недійсність оскаржуваних договорів купівлі-продажу, оскільки ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, перелік яких є вичерпним відповідно до ст.203 ЦК України, а відсутність розрахунку, на який посилається позивач, не є підставою для визнання їх недійсними.

За наведених обставин, на підставі наведених норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що доводи позивача про недійсність договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладених 12.07.2013 між ним, від імені якого діяла ОСОБА_6, та ОСОБА_2, не обґрунтовані, та приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Скадовського районного нотаріального округу Власенко Ірина Іванівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Херсонської області через Скадовський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя К. М. Шульга

Повний текст рішення

виготовлений 11.02.2017