Справа № 367/6667/16-ц Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/2375/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 27.04.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

27 квітня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Голуб С.А., Верланова С.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 21 жовтня 2013 року між банком і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно якої банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 12690,76 грн. із сплатою 0,001 % в місяць на суму залишку з кінцевим терміном повернення 30 квітня 2014 року, а відповідачка зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами Генеральної угоди позичальниця мала повертати кредит щомісячними платежами в розмірі 2115,13 грн., однак не виконувала цих обовязків, після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, яка станом на 09 серпня 2016 року складає 26559,36 грн., з яких тіло кредиту - 10565,84 грн., проценти - 2,89 грн., пеня - 9297,86 грн., штраф - 6692,77 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, просив стягнути з відповідачки на користь банку борг за кредитним договором від 21 жовтня 2013 року в розмірі 26559,36 грн. та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2017 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Приватбанку борг за кредитним договором в розмірі 26559,36 грн. та судові витрати.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким стягнути з неї на користь банку борг за кредитом в розмірі 15217,66 грн., з яких тіло кредиту - 10565,84 грн., проценти - 2,89 грн., пеня - 4648,93 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд всупереч закону одночасно застосував за одне й те саме порушення нею строків сплати платежів два види відповідальності штраф і пеню, що суперечить закону та правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15. Крім того, суд не застосував до вимог банку про стягнення пені строк позовної давності, про що вона просила у поданій до суду письмовій заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 жовтня 2013 року між банком і відповідачкою ОСОБА_2 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.

Відповідно до п.2.1 вказаної Генеральної угоди банк надав відповідачці ОСОБА_2 кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 12690,76 грн. із сплатою 0,001 % на місяць на суму залишку строком на 6 місяців із 21 жовтня 2013 року по 30 квітня 2014 року.

Згідно п.2.1 Генеральної угоди відповідачка зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування шляхом внесення щомісячних платежів в розмірі 2115,13 грн. із 1 по 25 число кожного місяця. Останній платіж повинен бути здійснений не пізніше 30 квітня 2014 року.

Також судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не виконувала обовязків по щомісячному поверненню кредитних коштів, покладених на неї кредитним договором, і після закінчення терміну надання кредиту, тобто після 30 квітня 2014 року, кредит в повному обсязі не повернула, має борг.

Вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що позичальниця ОСОБА_2 не виконала обумовлених кредитним договором обовязків і після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Також, суд вірно визначив розмір боргу в частині тіла кредиту - 10565,84 грн. та процентів - 2,89 грн., проти чого в тому числі не заперечувала відповідачка.

Проте, колегія суддів не може погодитися із висновками суду в частині стягнення пені, оскільки ухвалюючи рішення в цій частині суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (ст.258 ЦК України).

Згідно ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч.ч.3-4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стягуючи із відповідачки на користь банку пеню в розмірі 9297,86 грн., суд порушив приписи статей 258, 267 ЦК України, згідно яких до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік, яка застосовується судом за заявою сторони.

З матеріалів справи вбачається, що банк подав позов до суду 31 серпня 2016 року, а пеня згідно наданого розрахунку нарахована із жовтня 2014 року, тобто за межами річного строку від дати звернення до суду, у звязку з чим відповідачка подала до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, яка всупереч вимогам закону судом залишена поза увагою (а.с.64-67).

Крім того, стягуючи із відповідачки на користь банку за невиконання грошового зобовязання одночасно пеню і штраф, суд порушив положення ст.61 Конституції України щодо неможливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, а саме: порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Умови укладеної між сторонами Генеральної угоди передбачають відповідальність за порушення позичальницею строків погашення кредиту як у вигляді як штрафу (п.2.2 угоди), так і у вигляді пені (п.2.8 угоди).

Покладаючи на відповідачку цивільно-правову відповідальність у вигляді пені та штрафу одночасно, суд не звернув уваги, що вказані види неустойки встановлені за одне і те ж порушення з боку позичальниці, а саме несплату щомісячного платежу в розмірі 2115,13 грн., що суперечить закону.

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині стягнення неустойки (пені і штрафу).

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені і штрафу ухвалене з порушенням норм матеріального права.

З огляду на подану до суду першої інстанції заяву відповідачки ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, колегія суддів застосовує передбачений законом річний строк позовної давності і змінює рішення в частині розміру пені, стягнувши на користь банку пеню за період із 31 серпня 2015 року по 9 серпня 2016 року (дату на яку заявлено позовні вимоги) в розмірі 4648,93 грн.

Рішення суду в частині стягнення штрафу в розмірі 6692,77 грн. колегія суддів скасовує і ухвалює нове про відмову в позові в цій частині, поскільки Конституця України забороняє подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Посилання представника банку на те, що згідно п.1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності щодо повернення кредиту, процентів та неустойки складає 50 років, келегія суддів вважає необгрунтованими з наступних міркувань.

Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Поскільки Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальниці, то ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності (правові висновки Верхоного Суду України у справах: № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року та № 6-1926цс15 від 04 листопада 2015 року).

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2017 року в частині стягнення пені змінити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»пеню в розмірі 4648 гривень 93 коп.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 січня 2017 року в частині стягнення штрафу в розмірі 6692 гривні 77 коп. скасувати скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в позові в цій частині.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»на користь ОСОБА_2 судовий збірв розмірі 640 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: