АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чебуришкіна Н.Ю., Чубрей І.І.

за участю: представників комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління» ОСОБА_1, ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління» про стягнення заробітної плати та інфляційних втрат, за апеляційною скаргою комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2016 року,

встановила:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- стягнути з комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління» (далі - КП «Чернівецьке тролейбусне управліня») на його користь недораховану заробітну плату за період з червня 2013 року по березень 2016 року в сумі 34 145 гривень 52 копійки;

- стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 13 117 гривень 41 копійка.

Посилався на те, що він працює з 2 жовтня 2005 року водієм тролейбуса в КП «Чернівецьке тролейбусне управління».

Зазначав, що в період з червня 2013 року по березень 2016 року йому виплачувалась заробітна плата в меншому розмірі, ніж це передбачено галузевими угодами, укладеними між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення, чим порушені його права.

Вважав, що сума недоотриманого доходу підлягає індексації, а тому відповідач повинен відшкодувати йому інфляційні втрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з КП «Чернівецьке тролейбусне управління» на користь ОСОБА_3 недораховану заробітну плату за період з червня 2013 по березень 2016 року в сумі 34 145 гривень 52 копійки та інфляційні втрати в сумі 13 117 гривень 41 копійка.

В апеляційній скарзі КП «Чернівецьке тролейбусне управління» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що з червня 2013 року по березень 2016 року ОСОБА_3 нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в меншому розмірі, ніж це передбачено Галузевими угодами.

Сума недоотриманого доходу підлягає індексації, а тому відповідач повинен відшкодувати позивачу інфляційні втрати.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, згідно статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частин 2,3,4 статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно статті 14 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, № 108/95-ВР договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно статті 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Статтею 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року, № 3356-XII (далі Закону України № 3356-XII) колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Частиною 2 статті 8 Закону України № 3356-XII визначено зміст угод на галузевому рівні.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України № 3356-XII сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Частиною 1 статті 4 Закону передбачено, що право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Частиною 2 статті 8 Закону України № 3356-XII визначено зміст угод на галузевому рівні.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України № 3356-XII положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Згідно ст. 1 Закону України «Про соціальний діалог» від 23 грудня 2010 року № 2862-VI ( далі Закону України№ 2862-VI) соціальний діалог - процес визначення та зближення позицій, досягнення спільних домовленостей та прийняття узгоджених рішень сторонами соціального діалогу, які представляють інтереси працівників, роботодавців та органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, з питань формування та реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України№ 2862-VI до сторін соціального діалогу належать:

на національному рівні - профспілкова сторона, суб'єктами якої є об'єднання професійних спілок, які мають статус всеукраїнських; сторона роботодавців, суб'єктами якої є об'єднання організацій роботодавців, які мають статус всеукраїнських; сторона органів виконавчої влади, суб'єктом якої є Кабінет Міністрів України;

на галузевому рівні - профспілкова сторона, суб'єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об'єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб'єктами якої є всеукраїнські об'єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб'єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади;

Згідно ст. 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об'єднання, права і гарантії їх діяльності» від 22 червня 2012 року № 5026-VI (далі Закону України № 5026-VI) у цьому Законі терміни вживаються у такому значенні:

роботодавець - юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа - підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб;

організація роботодавців - неприбуткова громадська організація, яка об'єднує роботодавців;

об'єднання організацій роботодавців - неприбуткова громадська організація, яка об'єднує організації роботодавців, їх об'єднання.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України № 5026-VI організації роботодавців, їх об'єднання відповідно до законодавства беруть участь у веденні переговорів з укладення колективних договорів і угод та у межах своїх повноважень укладають колективні договори і угоди, здійснюють контроль та забезпечують їх виконання.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи та правильного встановленого судом першої інстанції ОСОБА_3 працює в комунальному підприємстві «Чернівецьке тролейбусне управління» на посаді водія тролейбуса.

Заробітна плата позивачу нараховується та виплачується відповідно до положень колективних договорів, які укладались в КП «Чернівецьке тролейбусне управління».

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, про те, що до спірних правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати положення галузевих угод на які позивач посилається в позові.

Як вбачається з тексту Галузевої угоди на 2014-2015 роки вона була підписана між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення. Сторона роботодавців вказану угоду не підписувала та не приєднувалась до цієї угоди, а тому не брала на себе обовязок виконувати приписи угоди.

Поширення положень Галузевої угоди, яка підписана між Міністерством інфраструктури України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2014-2015 роки на відповідача, як роботодавця, не відповідає принципу соціального діалогу щодо добровільності прийняття сторонами зобов'язань у сфері соціально-трудових відносин (ст. 3 Закону України «Про соціальний діалог в Україні»).

Підписання Міністерством інфраструктури України, не є підставою для поширення дії угоди на відповідача, з огляду на те, що вказане Міністерство відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про соціальний діалог» під час укладення галузеву угоду не може представляти інтереси роботодавців.

Відповідно до положень Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" Міністерство здійснює регуляторні функції лише на підставі наказів, зареєстрованих Мінюстом. Всі інші рішення Міністерства носять для підприємств лише рекомендований характер (окрім державних підприємств, які перебувають в його управлінні). Виходячи зі змісту Законів України «Про організації роботодавців, їх об'єднання, права і гарантії їх діяльності» та «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» перебування у сфері дії сторін галузевої угоди передбачає добровільне членство підприємства в організаціях роботодавців, їх об'єднаннях та у профспілках, їх об'єднаннях.

На КП «Чернівецьке тролейбусне управління» також не поширюються положення Галузевої угоди на 2010-2012 роки , яка була укладена між Міністерством з питань житлово-комунального господарства, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення.

Як вбачається із змісту вказаної Галузевої угоди інтереси роботодавців (суб'єктів господарювання) під час її підписання представляло Всеукраїнське об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України" (надалі- Федерація).

Відповідно статей 1 та 19 Закону України "Про організації роботодавців, їх об'єднання, права та гарантії їх діяльності" суб'єкти господарювання (підприємства, організації, юридичні особи та фізичні особи-підприємці) є роботодавцями і представлення їх інтересів і колективних переговорах є повноваженням організацій роботодавців, визначених з дотриманням вимог ст.4-6 Закону України «Про соціальний діалог в Україні».

Приєднання підприємств до обов'язків сторони роботодавців в сфері соціально- трудових відносин відповідно до Закону України "Про організації роботодавців, їх об'єднання, права та гарантії їх діяльності" здійснюється через механізм членства (пункти 3, 5 статті 13 Закону України "Про організацію роботодавців, їх об'єднання, права та гарантії їх діяльності").

Перелік підприємств, що перебувають в сфері дії Федерації, як сторони роботодавців Галузевої угоди оприлюднюються в Єдиному реєстрі суб'єктів соціального діалогу в сфері ЖКГ (ЄРССД).

Із єдиному реєстру суб'єктів соціального діалогу в сфері ЖКГ від 26 від 04 жовтня 2013року вбачається що в ньому немає відповідача , а отже КП «Чернівецьке тролейбусне управління» не перебуває у сфері дії Федерації.

Для підприємств, які при укладанні угоди не були представлені уповноваженими представниками зі сторони власника умови і розміри оплати праці встановлюються з дотриманням мінімальних гарантій, встановлених законодавством України.

Згідно пункту 1.1 статуту КП "Чернівецьке тролейбусне управління" є комунальним підприємство, яке засноване на власності територіальної громади м. Чернівці.

Відповідно до пункту 3.4 статуту КП "Чернівецьке тролейбусне управління" є планово збитковим підприємством.

Наведені вище обставини дають підстави зробити висновок про те, що позовна вимога ОСОБА_6 про стягнення з відповідача на його користь заробітної плати є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «;Про індексацію грошових доходів населення», «;Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України у своїй постанові від 21 травня 2014 року №6-43цс14.

За таких обставин не підлягає задоволенню і позовна вимога про стягнення на користь позивача інфляційних втрат, оскільки ця вимога є похідною від основної вимоги про стягнення заробітної плати.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові.

З платіжного доручення №1564 від 12 грудня 2016 року вбачається, що апелянт за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 606 гривень 33 копійки (а.с.168).

Отже, з ОСОБА_3 на користь КП «Чернівецьке тролейбусне управління» слід стягнути 606 гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 25 листопада 2016 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління» про стягнення заробітної плати та інфляційних втрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь комунального підприємства «Чернівецьке тролейбусне управління» 606 (шістсот шість) гривень 32 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий Одинак О.О.

Судді: Кулянда М.І.

ОСОБА_7