Категорія 53 Головуючий у 1-й інстанції Луньова О.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Мальцевої Є.Є., Баркова В.М.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та звільнення за згодою сторін за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2, до шлюбу мала прізвище ОСОБА_3, звернулась з даним позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» (далі КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» або підприємство), збільшив і доповнив позовні вимоги під час розгляду справи, просила стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2011 року по 31 жовтня 2012 року з урахуванням індексів інфляції за період з 2011 року по 2015 рік в сумі 89 659 грн. 60 коп. та зобовязати відповідача звільнити її на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін з моменту прийняття рішення та внести відповідний запис у трудову книжку.

В обґрунтування зазначеного позову вказувала, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 липня 2013 року визнано незаконним наказ КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» № 02-01/122 від 22 листопада 2011 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення. 11 лютого 2015 року підприємство виконало рішення апеляційного суду та наказом № 02-01/08 скасувало наказ про звільнення. Оскільки її звільнення виявилось незаконним та скасовано наказ про звільнення, вважає, що були порушені її права та вона має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого підлягає збільшенню на індекс інфляції відповідно до Порядку № 159, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року.

Після скасування наказу та запису в трудовій книжці про її звільнення з роботи, вона 02 вересня 2016 року звернулась до відповідача із заявою про звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, оскільки вважається такою, що знаходиться в трудових відносинах з КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» та відноситься до зайнятого населення. Однак у задоволенні її заяви було відмовлено.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та звільнення за згодою сторін відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не відповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що судом порушено строки розгляду справи; судом не дана належна оцінка тим обставинам, що формулювання причини звільнення було визнано незаконним, а неправильне (незаконне) формулювання причини звільнення перешкоджало її подальшому працевлаштуванню, що є підставою для зміни формулювання причини звільнення, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень ст. 235 КЗпП України; суд дійшов неправильного висновку, що позивачем пропущено строки звернення до суду з даним позовом та не наведено поважності причин його пропуску та без врахування тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України Конституційним Судом України. Більш того, судом взагалі не розглядалось питання пропуску строку звернення нею до суду з позовом; судом не прийнято до уваги ті обставини, що позивач, після скасування наказу про звільнення, відноситься до зайнятого населення, а відповідачем безпідставно відмовлено у її звільненні, та відповідь відповідача не містить посилань на відсутність домовленості між сторонами на звільнення позивача.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи (а.с.177 180, 220). Від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.218 - 219).

Колегія суддів відповідно до положень ч.1 ст.305 ЦПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи, оскільки визнає причину неявки в судове засідання представника відповідача, викладену в клопотанні, а саме у звязку з відсутністю юриста на підприємстві, неповажною. Дійшовши висновку про розгляд справи без представника відповідача, колегія суддів також враховує строки розгляду справи та те, що розгляд справи 15 лютого 2017 року відбувається після перерви судового засідання, яке відбулося 01 лютого 2017 року, в яке представник відповідача не зявився, направив клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача (а.с. 161,162,170),

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду повністю не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем з 05.05.2008 року по 22.11.2011 року.

Наказом № 02-01/122 від 22.11.2011 року позивача ОСОБА_2 було звільнено 22.11.2011 року за систематичне невиконання службових обовязків ст. 40 п.3 КЗпП України (а.с. 46).

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 липня 2013 року позовні вимоги Балак (ОСОБА_3) було задоволено частково. Наказ № 02-01/122 від 22.11.2011 року по КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення визнано незаконним. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав звільнення відмовлено.

Наказом № 02/01/08 від 11.02.2015 року відповідач КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» виконала рішення Апеляційного суду Донецької області від 04 липня 2013 року та скасувала наказ № 02-01/122 від 22.11.2011 року про звільнення позивача ОСОБА_2 (а.с. 47).

2 вересня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до відповідача з письмовою заявою про звільнення її за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з 02 вересня 2016 року (а.с.118).

На дану заяву відповідачем 05 вересня 2016 року було надано відповідь, в якій зазначено, що наказ № 02-010/122 від 22.11.2011 року було скасовано за рішенням суду, однак поновлення на роботі не відбулося (а.с.119).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 липня 2013 року не було ухвалено рішення про поновлення на роботі, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України не може бути і ухвалено рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вказана виплата здійснюється в разі ухвалення рішення про поновлення на роботі.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач звернулась до суду поза межами, встановленого ст.. 233 КЗпП України, тримісячного строку, не навела суду поважних причин та не надала належних доказів пропуску цього строку звернення до суду, оскільки відповідно до матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 дізналася про порушення свого права 04 липня 2013 року, а саме з дати винесення рішення Апеляційним судом Донецької області, однак, до суду звернулась лише 13 січня 2016 року. Враховуюче викладе, суд вважав, що підстави для поновлення зазначеного строку відсутні.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо звільнення позивача за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, суд першої інстанції виходив із того, що в розумінні вказаної вимоги КЗпП України обовязковою умовою для звільнення працівника з посади необхідна згода обох сторін, при цьому з боку роботодавця така згода не надавалась. За таких обставин і підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 за згодою сторін з моменту прийняття рішення та внесення відповідного запису до трудової книжки відсутні.

Але з таким висновком суду повністю погодитися не можна враховуючи наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 3, 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, ст.235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина пята).

Отже, положення ст.235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним.

Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 02 листопада 2016 року (справа № 6-2261цс16).

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, підприємство посилалось на те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі не ухвалювалось, оскільки остання відмовилась від цих вимог в суді, а тому відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. До такого висновку дійшов і суд першої інстанції.

Разом з тим, аналізуючи положення норми ст. 235 КЗпП України, колегія суддів вважає, що такого висновку суд дійшов на неповно зясованих обставинах справи, та помилково відмовив позивачу у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається зі справи, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 липня 2013 року (справа № 2-716/11) наказ № 02-01/122 від 22 листопада 2011 року по Комунальному підприємству «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг» про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення визнано незаконним (а.с.43 45, 80 84).

Отже, судовим рішенням встановлено, що позивача було звільнено з роботи без законної підстави. За таких обставин, в період з 23 листопада 2011 року по день ухвалення рішення апеляційним судом 04 липня 2013 року, позивач не працювала з вини підприємства, а тому у неї був вимушений прогул.

На виконання зазначеного рішення суду відповідачем 11 лютого 2015 року видано наказ № 02-01/08 про скасування наказу про припинення трудового договору ОСОБА_2 за ініціативою роботодавця та зроблено відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_2, яким в трудовій книжці ОСОБА_2 запис за порядковим номером 6 від 22.11.2011 року (звільнення позивача з роботи) визнана недійсною (а.с. 47, 171- 174)

Як пояснила в апеляційному суді позивач, на час ухвалення рішення апеляційним судом, а саме з 01 листопада 2012 року по 29 липня 2016 року, вона працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Азовбудкомплект», а тому не ставила питання про поновлення на роботі у відповідача.

Обставини працевлаштування у ТОВ «Азовбудкомплект» підтверджуються записами в трудовій книжці ОСОБА_2 ( а.с. 171 174).

Скасувавши наказ про припинення трудового договору ОСОБА_2, підприємство не провело їй оплату часу вимушеного прогулу, а саме з 23 листопада 2011 року по 31 жовтня 2012 року, оскільки позивач саме за такий час просила провести оплату вимушеного прогулу.

Положеннями ч. 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Але зазначене положення не звільняє роботодавця від обовязку здійснити оплату вимушеного прогулу у разі звільнення працівника без законної підстави, що мало місце при звільненні ОСОБА_2

На виконання рішення апеляційного суду, яким було поновлено порушене право ОСОБА_2, визнане її звільнення з роботи за ініціативою роботодавця незаконним, останнім видано наказ про скасування наказу про припинення трудового договору ОСОБА_2, а тому у відповідача виникає обовязок провести оплату її вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині відмови у задоволені позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ухвалене у порушення ст.10, 60, 212 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову.

Як пояснила в апеляційному суді позивач, надав цьому докази (а.с. 186 209), протягом 2013 -2016 років вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою виконати рішення апеляційного суду, допустити до роботи, оскільки її звільнення було визнано незаконним, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак її вимоги задоволені не були. У звязку з цим вона зверталась до державної виконавчої служби, суду, а в подальшому звернулась до суду з даними вимогами.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2011 року по 31 жовтня 2012 року, який за її розрахунком складає 315 днів.

Як пояснила в апеляційному суді позивач, вона працювала у КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг» за графіком пятиденного робочого тижня з двома вихідними днями.

Час вимушеного прогулу позивача з 23 листопада 2011 року по 31 жовтня 2012 року становить 236 робочих днів.

Відповідачем до матеріалів справи надана довідка про розмір середньоденної заробітної плати, яка становить 151 грн. 24 коп., розрахованої відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, виходячи із розміру заробітної плати позивача за два останні календарні місяці роботи, що передують звільненню (вересень, жовтень 2011 року) та 21 кількості робочих днів у розрахунковому періоді (а.с.48).

Визначений відповідачем розмір середньоденної заробітної плати перевірений апеляційним судом та не спростований позивачем.

Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати 151 грн. 24 коп. та кількість днів вимушеного прогулу - 236, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 35 692 грн. 64 коп. (151,24 грн. х 236 днів), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків та обовязкових платежів.

Як вбачається з позову ОСОБА_2, остання, посилаючись на Порядок № 159 від 21 лютого 2001 року, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 та на лист Верховного Суду України № 62-97 р від 03 квітня 1997 року ( а.с.1,2, 7, 39), просила суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнути з урахуванням індексів інфляції з 2011 року по 2015 рік, розмір якого за її розрахунком становить 89659 грн. 60 коп.

Згідно ст.34 Закону № 108/95-ВР компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ, зі змінами та доповненнями (далі Закон № 2050-ІІІ), передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (ст. 2 Закону № 2050-ІІІ).

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі Порядок № 159), дія якого поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (п.1 Порядку № 159).

Згідно п.2 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Отже, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати передбачено проведення компенсації втрати частини грошових доходів, які були нараховані та своєчасно не виплачені працівнику.

У даній справі, відповідачем не проводилось нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу розрахована та підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2 за цим рішенням суду.

Враховуючи положення ст.ст.3, 11 ЦПК України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених прав, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, підстав для стягнення суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, не мається.

Тому позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню.

Заперечуючи проти позову КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» посилалась також не те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. З цим також погодився і суд першої інстанції.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного суду, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першої зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обовязків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обовязків.

Отже, аналіз змісту ч.2 ст.233 КЗпП України, дає підстави зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Визначаючи правову природу виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з того, що це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повязані з трудовими відносинами та є такими, що повязані з виплатою заробітної плати, оскільки у роботодавця виникає обовязок про виплату зазначеної заробітку.

Відповідно до висновків Верховного суду України, викладених у постанові від 2 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16) вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

За таких обставин, підстав для застосування положень ч.1 ст.233 КЗпП України, колегія суддів не вбачає.

Згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Тобто на припинення трудового договору із зазначених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підстав необхідна домовленість двох сторін трудового договору - працівника і власника підприємства, установи, організації.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про звільнення її за п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.118).

Разом з тим, матеріли справи не містять доказів, що між ОСОБА_2 та підприємством відбулась домовленість про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України. Будь яких дій, які б виражали волю відповідача на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 саме за згодою сторін роботодавець не здійснював, і доказів таких матеріали справи не містять.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що відповідь відповідача на заяву ОСОБА_2 щодо її звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України не містить ознак відсутності домовленості, і взагалі не містить будь-яких посилань на задоволення її заяви, або відмови, є безпідставними.

За таких обставин, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо зобовязання КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» звільнити її за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з моменту прийняття рішення та внести відповідний запис до трудової книжки, ухвалене з дотриманням норм трудового законодавства і підстав для його скасування в цій часті не вбачається.

Порушення судом строків розгляду справи не відносяться до порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування або зміни рішення.

Позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, а також і при зверненні з апеляційною скаргою щодо цієї частини вимог.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_2, з КП «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради) в дохід держави підлягає стягненню судовий збір 749 гривень 53 копійки на розрахунковий рахунок 0015, код бюджетної класифікації доходів: 22030101 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України)», МФО 834016, Банк: ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: Артемівське УК /м.Артемівськ/22030101, призначення платежу: судовий збір Апеляційний суд Донецької області (м.Маріуполь) .

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» ( ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса місця проживання: 85670 АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 35692 (тридцять пять тисяч шістсот девяносто дві) гривні 64 копійки. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків та обовязкових платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з житлово-комунальних послуг Вугледарської міської ради» ( ) в дохід держави судовий збір 749 гривень 53 копійки на розрахунковий рахунок 0015, код бюджетної класифікації доходів: 22030101 «Судовий збір (Державна судова адміністрація України)», МФО 834016, Банк: ГУ ДКСУ у Донецькій області, , отримувач: Артемівське УК /м.Артемівськ/22030101, призначення платежу: судовий збір Апеляційний суд Донецької області (м.Маріуполь) .

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: В.М..Барков

ОСОБА_5