__________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/270/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2017 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору,

ВСТАНОВИВ:

04.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 417/F від 29 лютого 2008 року у розмірі 924 084, 11 дол. США та 3 034 654, 64 гривень із яких: заборгованість за кредитом - 593 397, 94 дол. США, заборгованість за відсотками - 330 686, 17 дол. США, заборгованість за пенею 2 889 463, 97 гривень, заборгованість за штрафом 145 190, 67 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки: - домоволодіння загальною площею 291,2 кв.м., житловою площею 110,3 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Китобійна, 87, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2008 року; - земельну ділянку загальною площею 0,0946 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Китобійна, 87, кадастровий номер :22:025:0060, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на праві власності на земельну ділянку ЯЖ 3 307763 від 01 липня 2008 року.

Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку» - надавши ПАТ «Марфін Банк» право на продаж предметів іпотеки будь-якому покупцеві, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Надати ПАТ «Марфін Банк» право вчиняти дії та отримувати документи в усіх підприємствах, установах, організаціях, у тому числі приватного нотаріуса та міському бюро технічної інвентаризації необхідні для укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1, на строк до реалізації предмета іпотеки, для задоволення вимог кредитора.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Марфін Банк» витрати по сплату судового збору в сумі 1218 гривень.

Свої вимоги мотивував тим, що 28 лютого 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк» правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 417/F згідно з умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 500 000 дол. США з терміном повернення по 29 лютого 2028 року із сплатою 12 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передав домоволодіння загальною площею 291, 2 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,0946 га, які розташовані за адресою м. Одеса, вул.. Китобійна, 87.

Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.03.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 417/F від 29.02.2008 року на загальну суму 924 084, 11 дол. США та 3 034 654, 64 гривень в тому числі: заборгованість за кредитом - 593 397, 94 дол. США, заборгованість за відсотками - 330 686, 17 дол. США, заборгованість за пенею 2 889 463, 97 гривень, заборгованість за штрафом 145 190, 67 гривень.

Позивач стверджує, що на теперішній час зазначене рішення не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку, заборгованість відповідача за кредитним договором залишається не погашеною в повному обсязі, що і стало підставою, для звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року, позов Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» було задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 417/F від 29 лютого 2008 року у розмірі 924 084, 11 дол. США та 3 034 654, 64 гривень із яких: заборгованість за кредитом - 593 397, 94 дол. США, заборгованість за відсотками - 330 686, 17 дол. США, заборгованість за пенею 2 889 463, 97 гривень, заборгованість за штрафом 145 190, 67 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки:

- домоволодіння загальною площею 291,2 кв.м., житловою площею 110,3 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Китобійна, 87, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2008 року;

- земельну ділянку загальною площею 0,0946 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Китобійна, 87, кадастровий номер :22:025:0060, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на праві власності на земельну ділянку ЯЖ 3 307763 від 01 липня 2008 року.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», надавши ПАТ «Марфін Банк» право на продаж предметів іпотеки будь-якому покупцеві, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Надано ПАТ «Марфін Банк» право вчиняти дії та отримувати документи в усіх підприємствах, установах, організаціях, у тому числі приватного нотаріуса та міському бюро технічної інвентаризації необхідні для укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1, на строк до реалізації предмета іпотеки, для задоволення вимог кредитора.

Стягнуто з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Марфін Банк» витрати по сплату судового збору в сумі 1218 гривень.

Проте згодом, 19 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року по цивільній справі № 520/15030/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та призначити цивільну справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.06.2016 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.02.2016 року було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

22.11.2016 року до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору.

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 417/F від 29 лютого 2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1; визнати недійсним іпотечний договір укладений між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_2

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2016 року вказані позови були обєднані в одне провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судове засідання представник позивача ПАТ «Марфін Банк» не зявився, звернувся до суду з заявою, в якій позовні вимоги в первісній редакції підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Окрім того повідомив, що визначити вартість іпотечного майна на теперішній час Банк не має можливості через те, що відповідач не надає доступу до майна.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, вважає, що позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору.

В судовому засіданні встановлено, що 28 лютого 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 417/F, згідно з умов якого Банк надав позичальнику кредит на придбання нерухомості у розмірі 500 000 дол. США з терміном повернення по 29 лютого 2028 року із сплатою 12 % річних.

25 липня 2008 року між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 у звязку зі збільшення суми кредиту та відсоткової ставки була укладена Додаткова угода № 1 до кредитного договору № 417/F, згідно якою ПАТ «Марфін Банк» зобовязався надати Відповідачу кредит на придбання нерухомості у розмірі 599 469 дол. США, зі сплатою 13 % річних за фактичний період користування кредитом від фактичної суми заборгованості за кредитом і терміном погашення по 29 лютого 2028 року.

В якості забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 777, згідно умов якого ОСОБА_1 передав Банку в іпотеку: домоволодіння загальною площею 291,2 кв.м., житловою площею 110,3 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул.. Китобійна, 87 та земельну ділянку загальною площею 0,0946 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Китобійна, 87, кадастровий номер :22:025:0060.

Згідно з умовами п.1.1 Кредитного договору Відповідач зобовязаний на умовах, в розмірі та строки, встановлені в кредитному договорі, повернути Банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи які передбачені умовами Договору.

Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору, при порушенні Позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4 даного Договору, Банк нараховує, а Позичальник зобовязується сплатити Банку пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок, зазначений у п. 1.2 цього Договору.

Пунктом 4.2 даного Договору передбачено, що за кожний випадок порушення Позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобовязань по поверненню Кредиту , сплаті відсотків та комісії, встановлених в п.п. 1.1 даного Договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобовязаний сплатити на першу вимогу Банку, штраф у розмірі 10 % від суми простроченого платежу, на рахунок, зазначений у п. 1.2 даного Договору. Сплата штрафу здійснюється в гривні за курсом НБУ на дату нарахування.

ПАТ «Марфін Банк» повністю виконав взяті на себе Кредитним договором зобовязання щодо надання ОСОБА_1 кредиту в обсягах, встановлених договором.

В звязку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору за заявою ОСОБА_1 26 червня 2009 року були змінені умови виконання кредитного договору, про що в той же день були укладені додаткові угоди № 2 до кредитного договору та договір № 2 про зміни до іпотечного договору.

Як стверджує Позивач, Відповідач свої зобовязання по кредитному договору виконував неналежно, систематично порушував строки по сплаті платежів в рахунок погашення кредиту, нарахованих за користування кредитом та відсотках, а з березня 2010 року перестав виконувати зобовязання передбачені умовами кредитного договору, у звязку з чим в 2013 році Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15.10.2014 року по справі № 520/3678/13-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором № 417/F від 29.02.2008 року на загальну суму 924 084, 11 дол. США та 3 034 654, 64 гривень в тому числі: заборгованість за кредитом - 593 397, 94 дол. США, заборгованість за відсотками - 330 686, 17 дол. США, заборгованість за пенею 2 889 463, 97 гривень, заборгованість за штрафом 145 190, 67 гривень.

Однак, як стверджує Позивач на теперішній час зазначене рішення не виконане ні в добровільному, ні в примусовому порядку, заборгованість відповідача за кредитним договором залишається не погашеною в повному обсязі.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до 4.2. ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.І ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 7, п. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. З ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання не менш, ніж у тридцятиденний строк та попередження про стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Стаття 39 ЗУ «Про іпотеку» закріплює, що уразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд звертає увагу на те, що позивачем було вжито усіх можливих та доступних заходів щодо відповідача для досудового врегулювання проблеми, однак це не призвело до повного погашення боргу.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд враховує той факт, що Банк звертався до ОСОБА_1 з вимогою допустити субєктів оціночної діяльності до домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Китобійна 87, з метою проведення незалежної оцінки, проте відповідач чинить перешкоди, що підтверджується листом директора ТОВ Експертного Агентства «УКРКОНСАЛТ».

Також у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 1218 гривень.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

По перше, позивач зазначає, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства, однак, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України», постанови Національного банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.

Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали на прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитного договору, а саме на 22 вересня 2006 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 334 Господарського кодексу України, банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб як у національній так і в іноземній валюті та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб. Фінансове посередництво здійснюється банками у формі банківських операцій, і їх основними видами є депозитні, розрахункові, кредитні, факторингові та лізингові операції.

У ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дане визначення банківського кредиту - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб та громадян як у національній так і в іноземній валюті. Як кредитні у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розглядаються операції, зазначені у п. 3 частини першої та п.п. 3-7 частини другої ст. 47 цього Закону. Розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом.

Таким чином, закон дозволяє використовувати іноземну валюту при виконанні грошових зобов'язань, відповідно до закону. Згідно ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні і генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. за № 15-93. Відповідно до п. 2.3. зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України.

Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національним банком видано йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, Національний банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має ліцензію, яку видано НБУ у встановленому порядку.

Правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті також підтверджується позицією НБУ в листі від 07.12.2009 р. за № 13-210/7871-22612, в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 27.11.2001 року № 01-8/1289 пункт 6 та в листі Національного банку України від 21.02.2011 р. № 18-312/1010.

Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до розділу «Зобов'язання, що виникають з договорів та інших правочинів» п.2 визначено, що Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету N 15-93 від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті (постанова від 21 березня 2001 р. № 6-7цс11).

Всі наведені позивачем доводи стосуються загальних умов кредитного договору та по суті не впливають на надання кредиту та обов'язок його погашення. Кожне із положень, які зазначаються позивачем як незаконні не тягнуть за собою неможливість виконання предмету договору - надання і погашення кредиту та не можуть тягнути за собою визнання недійсним договору в цілому.

Вказане передбачено положеннями ст. 217 ЦК України яка визначає, що недійсність окремих частин правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України.

Стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України.

Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Відповідно до п. 11 Кредитного договору підписанням цього договору позичальник свідчив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними.

Таким чином твердження про те, що перед підписанням Кредитного договору позивач не отримав необхідної інформації щодо умов кредитування не відповідає дійсності.

Крім цього, для отримання кредитних коштів позичальник мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до ПАТ «Марфін Банк» що підтверджує усвідомлення своїх дій при укладанні Кредитного договору, позичальника ніхто не примушував брати кредит в іноземній валюті, це було його вільним волевиявленням, позичальник сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе.

Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору він протягом деякого часу виконував умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачувала грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення до суду із позовом свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору в передбаченому законодавством порядку.

Позичальник, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США.

Враховуючи викладене, позивач у позовній заяві свідомо посилається на обставини, які не відповідають дійсності та спростовуються безпосередньо копіями доданих до позовної заяви документів.

В даному випадку на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс іноземної валюти до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, Євро установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю Банків.

Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2008 році з остаточною датою повернення кредиту у 2028 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору.

Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мав усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів.

Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют.

При укладанні договорів та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. Позивач належним чином був повідомлений про сукупну вартість кредиту, в порядку та на умовах передбачених Правилами та Законом України «Про захист прав споживачів».

Також не підлягають задоволенню вимоги про визнання договору іпотеки від 29 лютого 2008 року недійсним оскільки позивач не довів наявність передбачених законом підстав, які б свідчили про визнання недійсним договору іпотеки, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за безпідставністю.

Разом з тим суд зазначає, що єдиною підставою для визнання недійсним договору іпотеки позивач за зустрічним позовом вказує на недійсність, на його думку, кредитного договору, проте вказане спростовано матеріалами справи.

Частиною першою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України).

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору, оскільки позовні вимоги є не доведеними, необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи викладене вище, та керуючись ст.ст. 16; 554; 1054 Цивільного кодексу України; ст.ст. 7, 12, 33, 34, 35, 39 Закону України Про іпотеку, ст.ст. 3; 27, 112, 118-120; 151; 152 Цивільного процесуального Кодексу України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 417/F від 29 лютого 2008 року у розмірі 924 084, 11 дол. США та 3 034 654, 64 гривень із яких: заборгованість за кредитом - 593 397, 94 дол. США, заборгованість за відсотками - 330 686, 17 дол. США, заборгованість за пенею 2 889 463, 97 гривень, заборгованість за штрафом 145 190, 67 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки:

- домоволодіння загальною площею 291,2 кв.м., житловою площею 110,3 кв.м., яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Китобійна, 87, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.02.2008 року;

- земельну ділянку загальною площею 0,0946 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: м. Одеса, вул.. Китобійна, 87, кадастровий номер :22:025:0060, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту на праві власності на земельну ділянку ЯЖ 3 307763 від 01 липня 2008 року.

Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», надавши ПАТ «Марфін Банк» право на продаж предметів іпотеки будь-якому покупцеві, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Надати ПАТ «Марфін Банк» право вчиняти дії та отримувати документи в усіх підприємствах, установах, організаціях, у тому числі приватного нотаріуса та міському бюро технічної інвентаризації необхідні для укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1, на строк до реалізації предмета іпотеки, для задоволення вимог кредитора.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Марфін Банк» витрати по сплату судового збору в сумі 1218 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання недійсним кредитного договору та іпотечного договору відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.