Провадження № 2/522/2689/17
09 лютого 2017 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
при секретарі Шевчик В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про зобовязання припинити нарахування заборгованості та вилучення з картки рахунку абонента відомостей щодо боргу,
В процесі розгляду справи представник позивача підтвердив факт продажу позивачем нежитлового приміщення та про те , що їм не відомо хто такий Горобек і це приміщення нікому в оренду під кафе не здавалось нею.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
З матеріалів справи встановлено, що позивачка на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення кафе серії САС№635053 від 20.01.2009 року була власницею нежитлового приміщення, загальною площею 84,8 кв.м., яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. Ольгіївська, 9.
25.12.2006 року між позивачем та відповідачем укладено Договір № 2272/3 на послуги водопостачання та водовідведення, відповідно до умов якого відповідач зобовязався надавати позивачу послуги поставки питної води, а також прийому стоків, а позивач зобовязався сплачувати вартість наданих послуг, що підтверджується копією договору, наявною в матеріалах справи ( а.с.5-6).
Відповідно до п. 2.1 Договору сторони зобовязуються керуватись діючими нормативними актами, зокрема Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомгосп України від 01.07.1994року № 65, Правилами технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення, затверджених Наказом Мінжитлокомгоспа України від 05.07.1995 року № 30, Правилами приймання виробничих стічних вод підприємств, установ і організацій в систему каналізації м. Одеси, затверджених розпорядженням Одеської облдержадміністрації № 87/А-98 від 09.02.1998 року, а також іншими нормативними актами, прийнятими в установленому законом порядку.
Згідно п.1.1 Договору, виробник надає послуги з водопостачання ( подача холодної питної води на обєктах споживача), а також з водовідведення ( приймання стічних вод холодного та гарячого водопостачання, зливових, ненормативно-очищених стічних вод від артезіанських свердловин і шахтних колодязів, що скидаються споживачем в систему комунальної каналізації), відповідно до дислокації обєктів.
Згідно п.1.2 Договору, абонент своєчасно сплачує надані йому послуги водопостачання та водовідведення, експлуатує та зберігає водопровідні і каналізаційні мережі, прилади і пристрої на них в належному порядку відповідно до Правил, перерахованих в п.2.1 договори, і чинного законодавства.
Згідно до Дислокації обєктів Позивача (Додаток № 1 до Договору) послуги водопостачання та водовідведення здійснюються у нежитловому приміщенні, призначеному для функціонування кафе у АДРЕСА_1. Вказана Дислокація, як і Договір та інші документи, що містяться в особовій справі Позивача за вказаною адресою, власноручно підписані Позивачем, що підтверджує факт використання Позивачем вищезазначеного обєкту з метою здійснення господарської діяльності, а саме функціонування закладу суспільного харчування.
Позивач, будучи власником вказаного нерухомого майна, і на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України « Про питну воду та питне водопостачання» була споживачем послуг водопостачання і водовідведення.
Згідно зі ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Встановлення антимагнітної пломби № 0651478 ИВК на стислі рахункового механізму водолічильника ЕТ-2,5 №01974636, встановленого в приміщенні, на той час належному Позивачці, підтверджується двостороннім актом на опломбування від 08.07.2014 р. № 2225.
Інформація про дане порушення та здійснений розрахунок витрат води знаходиться в окремій базі даних Відповідача.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, а порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Так, способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Суд не наділений повноваженнями вказувати на те, у який спосіб необхідно захищати порушене право та до кого з осіб необхідно звертатися із позовом.
Недоведеність вимог або ж неможливість захисту порушеного права позивача обраним способом є підставою для відмови в позові.
Складений ТОВ «Інфокс» акт від 01.12.2014р. є лише фіксацією порушення, яке було виявлено під час проведення постачальником послуг перевірки дотримання Правил, та у разі виникнення спору з приводу стягнення такої заборгованості він може бути наданий як доказ, який повинен оцінюватися судом відповідно до вимог статті 60, 212 ЦПК України.
При цьому, з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 15 320, 57 грн. до теперішнього часу ТОВ «Інфокс» суду не звертався.
Також, судом не приймаються до уваги посилання позивачки на ст.. 391 ЦК України. оскільки на момент звернення до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 вже не була власником нежитлового приміщення, а відповідно до договору купівлі-продажу від 27.04.2016 року, реєстровий №609 (а.с.44-45), позивачка продала та передала у власність ОСОБА_4 нежитлові приміщення (кафе) за адресою: Ольгіївська,9.
З пояснень представника відповідача встановлено також, що ОСОБА_5, як новий власник даного нежитлового приміщення кафе, звернулася до Відповідача з заявою (вх.8510 від 12.07.2016 року) про переукладення договору на послуги водопостачання та водовідведення.
Отже, наведені обставини свідчать, що ОСОБА_1, звернувшись з відповідним позовом, обрала спосіб захисту, який не передбачено ст.. 16 ЦК України, як спосіб захисту порушеного права.
Керуючись ст.ст. 5-11, 60, 88, 169, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 901-903 ЦК України, Закону України „Про житлово-комунальні послуги, Закону України Про питну воду і питне водопостачання, суд
Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .
Суддя Домусчі Л.В.