Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/565/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.04.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Мурашка С.І.,

за участю секретаря Яковлевої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про відшкодування завданої їй шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що їй, як власниці домоволодіння за адресою: вул. Куйбишева ,169 м. Гайворон, завдано шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), яке сталося 4 липня 2015 року о 22 годині 15 хв. з вини водія ОСОБА_3, який керував транспортним засобом марки Chevrolet Evanda номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4. Вина водія встановлена постановою суду від 29 липня 2015 року у справі № 385/869/15-п.

Вина ОСОБА_4 полягає в тому, що вона, як власник транспортного засобу, дозволяла своєму сину - ОСОБА_5 використовувати його, а той, в свою чергу, передав керування ним нетверезому ОСОБА_3 (ч. 4 ст. 1187 ЦК).

Внаслідок даної ДТП їй завдано матеріальну шкоду, яка полягає пошкодженні огорожі та житлового будинку. Завдані збитки вона оцінює у розмірі 25000 грн.

Крім того їй завдано моральну шкоду у вигляді душевних страждань, погіршенні стану здоровя, необхідності докладати додаткові зусиллях для відновлення свого житла, яку вона оцінює у суму 20 000 грн.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Суд постановив: стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 23786,36 грн. завданих збитків, 8000 грн. моральної шкоди та 7577,14 грн. судового збору; стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10000 грн. завданих збитків, 1500 грн. моральної шкоди, 3247,5 грн. судових витрат у справі. В решті позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають істотне значення для справи. Зокрема вказує, що суд не взяв до уваги її пояснення про те, що вона передала своєму сину - ОСОБА_5 право керування автомобілем (надала ключі та відповідні документи), а тому вона не несе відповідальності за його використання. Крім того ні вона, ні її син не надавали автомобіль ОСОБА_3 Останній незаконно заволодів ним, що встановлено постановою суду по справі про адміністративне правопорушення та вироком у кримінальній справі. Також вона вважає, що в частині стягнення майнової шкоди суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з неї та ОСОБА_3 сумарно 33 786 грн. 36 коп. компенсації завданих збитків, в той час, як розмір предявлених позивачем вимог становив 25 000 грн. На її думку суд порушив порядок призначення будівельно-технічної експертизи, а експерт вийшов за межі поставлених йому судом питань. Поклавши на відповідачів часткову відповідальність за завдану позивачу шкоду, суд не визначив розмір цих часток.

Посилаючись на вказане, відповідач просить рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4

У судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_6 підтримала свою апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_7 частково визнали доводи апеляційної скарги, за виключенням того, що ОСОБА_3 незаконно заволодів автомобілем ОСОБА_4 так, як на час скоєння ДТП в автомобілі знаходився син ОСОБА_4 ОСОБА_5, який сам передав керування автомобілем ОСОБА_3

Третя особа. Яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, правом надати письмові заперечення на апеляційну скаргу не скористався.

Позивач ОСОБА_2 заперечила проти доводів апеляційної скарги. Надала суду усні та письмові пояснення згідно яких, оцінюючи інші судові рішення, які стосуються обставин цієї справи, суд має враховувати склад учасників тих справ, що суттєво впливало на правильність та обєктивність встановлення судами обставин справи в інших провадженнях. Суд зробив правильний висновок, що ОСОБА_3 не був засуджений за незаконне заволодіння транспортним засобом за ст. 289 КК України, а отже автомобіль не вибув із володіння власника ОСОБА_4 і вона не звільняється від відповідальності за вчинене спянілим водієм ОСОБА_3 Син ОСОБА_4 - ОСОБА_5передав автомобіль ОСОБА_3, допустивши при цьому халатність, яка спричинила шкоду. Додані до апеляційної скарги копії документів не впливають на суть рішення суду. Вважає, що судова експертиза була призначена та проведена без порушення вимог законодавства. Суд не вийшов за межі предявлених нею вимог так, як не сумарно її вимоги (про відшкодування майнової і моральної шкоди) перевищують розмір стягнутих за рішенням суду сум грошей. Приведення у відповідність часток покладення на відповідачів відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду матиме наслідком стягнення з відповідача більшої суми компенсації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

ОСОБА_8 власник домоволодіння, яке знаходиться за адресою: вул. Куйбишева, 169, м. Гайворон Кіровоградської області, що підтверджується свідоцтвом № 4529 про право особистої власності на житловий будинок, виданим 5 вересня 2007 року виконкомом Гайворонської міської ради.

4 липня 2015 року о 22 годині в м. Гайворон по вул. Куйбишева за участю водія ОСОБА_3, який з ознаками алкогольного спяніння керував транспортним засобом Chevrolet Evanda номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_4,та допустив порушення вимог Правил дорожнього руху України та зіткнення з нерухомою перешкодою, що підтверджується постановою Гайоворнського районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року (а.с.26-27) та постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 серпня 2015 року (а.с.28-29), якою встановлено факт спричинення матеріальної шкоди внаслідок даного ДТП ОСОБА_2 шляхом пошкодження її майна.

Внаслідок ДТП пошкоджено будинок та паркан по фасаду будинку за адресою: м. Гайворон, вул. Куйбишева, 169.

Вартість робіт для відновлення пошкодженого майна позивача становить (вартість будівельно-монтажних робіт, вартість машин та механізмів. Вартість матеріалів, виробів та конструкцій) становить 33734 грн. 88 коп.

Суд також встановив, що позивачу завдано душевних страждань, яких вона зазнала у звязку із пошкодженням її майна, захворюванні та втратою нормальних життєвих звязків викликаних хворобою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_9 має нести відповідальність за завдану ним шкоду, як безпосередній її заподіювач, а ОСОБА_4 відповідальна за завдану позивачу шкода, як власник джерелом підвищеної небезпеки який проявив недбалість і тим самим сприяв заволодію автомобілем ОСОБА_3 при цьому суд вважав, що підстави для покладення на відповідачів солідарної відповідальності, передбачені ст. 190 ЦК, відсутні.

Рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_10 сторонами не оскаржується.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення неповною мірою відповідає цим вимогам закону.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Власник джерела підвищеної небезпеки, з володіння якого таке джерело підвищеної небезпеки вибуло, несе відповідальність перед потерпілим поряд з безпосереднім її заподіювачем лише у разі, якщо такий обєкт вибув з його володіння поза його волею (незаконно) і цьому сприяла недбалість самого власника (ч. 4 ст. 1187 ЦК України).

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що водій має право довіряти у встановленому порядку право користування і розпорядження приватним транспортним засобом іншій особі, яка має відповідне право на керування.

Згідно п. 2.2 ПДР України власник транспортного засобу може передавати даний засіб у користування іншій особі, яка має водійське посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на даний транспортний засіб.

Таким чином законодавством не передбаченого наявність спеціального документа, який підтверджував би факт передачі власником права володіння належного йому автомобілем іншій особі.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечувала проти предявлених до неї вимог, посилаючись на те, що вона передала належний їй автомобіль НОМЕР_2 своєму повнолітньому сину ОСОБА_5 з володіння якого він перейшов до ОСОБА_3, який завдав шкоду позивачу.

Суд першої інстанції ці пояснення відповідача до уваги не прийняв, належним чином не перевірив наявними у справі доказами, а якщо вважав їх недостатності - не розярив відповідачу право надати додаткові докази. Зокрема суд не засував наявність у ОСОБА_11 посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, правомірність отримання ним у володіння автомобіля.

З матеріалів адміністративної справи про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП за передачу ним керування автомобілем ОСОБА_3, який перебував у стані алкогольного спяніння (т. 2 а.с. 148 182) вбачається, що ОСОБА_5 має посвідчення водія категорії «В», яке видано йому 7 вересня 2013 року (т. 2 а.с. 157).

На час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 у нього було вилучено посвідчення водія і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 147, 157).

У своїх письмових поясненнях (т. 2 а.с. 155) ОСОБА_5 вказує, що він є власником вказаного автомобіля, який зареєстрований за його матірю.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе; фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Під час розгляду даної цивільної справи жодна з осіб, які беруть участь у справі, не заявляла про неправомірність заволодіння ОСОБА_5 автомобілем його матері, а тому, враховуючи, що на час скоєння ОСОБА_3 ДТП у ОСОБА_5, який знаходився в салоні автомобіля, було посвідчення водія категорії «В» і свідоцтво про реєстрацію автомобіля НОМЕР_2, які він отримав від ОСОБА_4, колегія суддів дійшла висновку, що в розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки, автомобіля, являвся ОСОБА_5, а не ОСОБА_4

Отже вимоги предявлені позивачем до ОСОБА_4 є безпідставними.

Водночас вимог до ОСОБА_5 позивач не предявляв, суд першої інстанції його в якості відповідача до участі у справі не залучав, а суд апеляційної інстанції не має таких повноважень.

Крім того, судом не досліджувалося питання наявності вини ОСОБА_11 у заволодінні автомобілем ОСОБА_3, як не встановлено факт незаконного заволодіння ним останнім.

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для покладення часткової відповідальності за завдану позивачу майнову і моральну шкоду не відповідає обставинам справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування або зміни рішення суду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 шкоду, заподіяну дорожньо-транспортною пригодою в сумі 10000 грн. матеріальної шкоди та 1500 грн. моральної шкоди, 3247 грн. 50 коп. судових витрат у справі, з ухваленням нового рішення яким в задоволені позовних вимог в цій частині відмовити повністю.

Водночас колегія суддів враховує, що обґрунтованість висновків суду про покладення відповідальності за завдану позивачу шкоду на ОСОБА_3, яка керував автомобілем і скоїв ДТП не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється в силу приписів ст. 303 ЦПК України. До того ж ОСОБА_3 в суді не доводив наявність підстав для повного чи часткового звільнення його від відповідальності за завдану ним шкоду (ч. ч. 4, 5 ст. 1187 ЦК України).

Враховуючи принцип цивільного права «повного відшкодування завданої шкоди», потерпілий має право вимагати від завдавала шкоди її відшкодування у повному розмірі або в меншому розмірі, на розсуд самого потерпілого.

У звязку з тим, що згідно висновку № 1617-16-18 судової будівельно-технічної експертизи від 11 жовтня 2016 року розмір завданих позивачу збитків становить 33734 грн. 88 коп., але позивач просив стягнути їх відшкодування у розмірі 25000 грн., колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду в частині стягуваної ОСОБА_3 на користь позивача збитків з 23786 грн. 36 коп. до 25000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності визначення судом розмір завданої позивачу майнової шкоди є безпідставними.

Проте доводи відповідача, що при вирішенні питання про стягнення завданих збитків суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог є обґрунтованими.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту заподіяння йому шкоди, в тому числі моральної, внаслідок пошкодження належного йому майна.

При вирішенні питання про відшкодування ОСОБА_3 завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 8000 грн. суд першої інстанції обґрунтовано керувався приписами ст. ст. 23, 1187 ЦК України.

У звязку з ухваленням нового рішення. відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати підлягають перерозподілу пропорційно до розміру задоволених вимог.

Суд враховує, що документально підтверджені судові витрати позивача складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 617 грн. 40 коп. (т. 1 а.с. 1 , т. 2 а.с. 17, 20), витрат на оплату експертизи у розмірі 5284 грн. (т. 1 а.с. 273) та витрат на правову допомогу у сумі 2923 грн. 20 коп.(т. 1 а.с. 213). Суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. так, як відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір такої компенсації не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Згідно звіту особи, яка надавала позивачу правову допомогу (т. 1 а.с. 212), нею витрачено 6 годин, а тому розмір такої компенсації має становити: 6 Х 487,2 = 2923,2 грн., де 487,2 40 % прожиткового мінімуму станом на 1 січня.

Документально підтверджені судові витрати відповідача ОСОБА_4 становлять 760 грн. (т. 2 а.с. 91).

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 30 січня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди рішення суду першої інстанції змінити: збільшити розмір стягнення завданих збитків до 25 000 (двадцяти пяти тисяч) грн. 00 коп., а в частині відшкодування моральної шкоди залишити рішення суду без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 8824 грн. 67 коп. компенсації судових витрат. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 760 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: