провадження № 2/243/197/2017
справа № 243/9681/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Ільяшевич О.В.,

при секретареві Гуменному М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Слов'янськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий в'їзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з 29 квітня 1987 року по 04 травня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Цей шлюб було розірвано рішенням Центрально - Міського районного суду м. Горлівки Донецької області. Від спільного шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Позивачка зазначає, що на теперішній час, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції у місті Горлівка, вони з донькою проживають у місті Слов'янську за адресою: АДРЕСА_1. Однак вимушені періодично виїжджати до Горлівки за речами, наглядати за квартирою, відвідувати матір позивачки, відвідувати старшу вагітну доньку позивачки - ОСОБА_4 та інше. Зазначає, що телефонувала відповідачеві та просила його надати згоду на виїзд та в'їзд в зону АТО, але відповідач відмовив їй цьому, посилаючись на те, що це для нього зайвий клопіт. Раніше відповідач вже двічі надавав заяви про згоду на багаторазові тимчасові поїздки з окупованої території України на територію України та з території України до тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, першу заяву - 04 серпня 2015 року, другу заяву - 12 листопада 2015 року, термін дії якої закінчився 12 листопада 2016 року. З огляду на викладене, просила суд, надати дозвіл ОСОБА_3 на багаторазові тимчасові поїздки з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції на територію України а також з території України до тимчасово окупованої території України( саме до Горлівки) у супроводі матері ОСОБА_5 без згоди батька ОСОБА_2, на період до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_6 від набрання рішенням суду законної сили.

Позивачка ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності. В заяві зазначив, що дає згоду на вивіз та виїзд в зону АТО його доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_1 на строк до ІНФОРМАЦІЯ_7, тобто, до досягнення донькою 16 річного віку.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження НОМЕР_5, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Горлівка Донецької області. Матір'ю дівчинки записана ОСОБА_1, батьком - ОСОБА_2.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстроване місце проживання позивачки ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3. Фактичним місцем проживання є: АДРЕСА_1 , у відомостях щодо малолітніх, неповнолітніх осіб, які перемістилися разом із ОСОБА_1 значиться ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із технічним паспортом на квартиру НОМЕР_6, позивачка ОСОБА_6, є співвласницею АДРЕСА_3 Вказана обставина також підтверджується довідкою про склад сім'ї № 1371.

Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає.

У зв'язку з цим, судом відповідно до ст. 61 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню.

Згідно абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.

Відповідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Метою виїзду на тимчасово неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівка Донецької області, із неповнолітньою дитиною позивачка зазначила наявністю родичів на вказаній території та бажання їх відвідувати. Крім того, зазначила, що має у власності нерухоме майно у м. Горлівці.

Суд зазначає, що така необхідність з часом може відпасти, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 до тимчасово неконтрольованої Українською владою території через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівки Донецької області на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 вересня 2017 року включно.

За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю».

Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і виховання.

Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання доньки на даний час є разом із позивачкою, то вона повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її неповнолітньої доньки.

Оскільки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 добровільно не бажає надати дозвіл на оформлення відповідних документів та виїзд дитини, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Суд вважає, що зазначений виїзд до тимчасово неконтрольованої Українською владою території через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівки Донецької області, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки.

Відповідно до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (частина друга ст. 88 ЦПК)».

Відповідно до п.2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами)за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І ти ІІ групи.

Так, з огляду на довідку МСЕК № 159226 видану 22 лютого 2006 року, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи довічно.

Згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У зв'язку з цим, з відповідача - ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Згідно із роз'ясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Разом з тим, оскільки судом позовні вимоги задоволено частково, то відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п.36, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо(наприклад, при частковому задоволені позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп./2=275. грн. 60 коп.

Керуючись п.2 Декларації прав дитини,Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, ст.ст. 11,16, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150 СК України, ст.ст. 10, 11, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, зареєстроване місце проживання відповідно до довідки № від 12 лютого 2015 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО: АДРЕСА_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження НОМЕР_5, видане Горлівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції 18 грудня 2002 року, ІПН НОМЕР_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, зареєстроване місце проживання відповідно до ЄІБД Мінсоцполітики № 524/о/2-17/22 від 12 січня 2017 року: АДРЕСА_2, до тимчасово неконтрольованої Українською владою території через лінію зіткнення у межах Донецької області до міста Горлівки Донецької області на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 вересня 2017 року включно.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_4 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4,фактичне місце проживання : АДРЕСА_2, на користь держави судовий збір у розмірі 275 (двісті сімдесят п'ять) грн.60 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 13 лютого 2017 року.

Головуючий суддя: О.В. Ільяшевич