Справа № 346/5428/16-ц
Провадження № 22-ц/779/186/2017
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні спільним майном, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.02.1999 року.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є співвласниками квартири №3, а відповідач ОСОБА_7 є власником квартири №1 у вказаному будинку.

Рішенням Коломийської міської ради №283 від 19.11.1996 року будинок знято з балансу Коломийської міської ради.

Позивач вказав, що у житловому будинку є приміщення спільного користування, зокрема підвал площею 19,1 кв.м. Попередні власники трьох квартир за спільною згодою облаштували у спільному підвалі комори для зберігання речей та продуктів. Таке облаштування та також порядок користування спільним майном документально не оформлялось. Однак, між новими власниками квартир не погоджувався порядок користування спільним підвалом та облаштованими коморами.

Позивач також зазначив, що всі комори закриваються на ключ, що позбавляє його права користуватись підвальним приміщенням.

Посилаючись на положення ст.ст. 369, 382, 391 ЦК України, Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», позивач просив усунути перешкоди в користуванні підвальним приміщенням у вищевказаному будинку шляхом зобов'язання відповідачів знести самовільно встановлені у підвалі перегородки.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 02 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні спільним майном - відмовлено.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник апелянта не погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів того, що йому чиняться будь-які перешкоди у користуванні спільним майном.

Зазначив, що підвальне приміщення знаходиться у спільному користуванні власників квартир з часу поділу будинку на окремі квартири. Суд зазначив, що позивач набув право власності на належну йому квартиру з 1999 року, а тому при вирішенні спору суду слід було застосовувати норми права станом до 01 січня 2004 року.

Так, відповідно до ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше.

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею і коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до ст. 113 ЦК УРСР, володіння, користування та розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Попередні власники за наявності такої згоди домовились про певний порядок користування спільними приміщеннями, проте, і згідно ст. 118 ЦК УРСР, і згідно нині діючої норми ч. 4 ст. 358 ЦК України, договір співвласників про порядок володіння та користування спільним майном є обов'язковим для особи, яка придбає частку у праві спільної часткової власності на це майно виключно за умови нотаріального посвідчення такого договору.

Виходячи з наведених норм, встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Отже, порушення права спільної власності позивача на підвальне приміщення полягає саме в позбавленні можливості користуватись підвальним приміщенням у зв'язку з позбавленням доступу до його частин.

З наведених підставі, представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задоволити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд її задоволити.

Представник ОСОБА_7, ОСОБА_3 - ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.02.1999 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.06.1994 року квартира АДРЕСА_2 належить по 1/4 частині ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 (а.с. 8-11).

На підставі рішення суду від 08.09.2010 року ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с. 7).

Як вбачається з експлікації внутрішньої площі до плану житлового будинку по АДРЕСА_1, в даному будинку є підвал площею 19,1 кв.м. (а.с. 12-13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не представив належних та допустимих доказів порушення його права користування підвалом, а також не навів обґрунтування способу відновлення порушеного права у спосіб зобов'язання відповідачів знести встановлені в підвалі перегородки.

З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 382 ЦК України визначено, що об'єктом права власності є квартира, яка являє собою ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно ст.ст. 9, 10 цього Закону управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками.

За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об'єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Наймачі, орендарі та інші користувачі квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку можуть брати участь в управлінні багатоквартирним будинком виключно за дорученням власників таких квартир та приміщень.

Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об'єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об'єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 33 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року, роз'яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Статтею 3 ЦПК України кожному громадянину гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів.

Як передбачено ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. (ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, позивач, звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, повинен був довести наявність фактів порушення його права користування майном.

Як засвідчують матеріали справи, будинок АДРЕСА_1 є триквартирним. Допоміжне приміщення (підвал) перебуває у спільній власності трьох співвласників.

Як підтвердив в засіданні апеляційного суду представник позивача, в даному підвалі облаштовано три комори для зберігання майна, одна з яких умовно належить позивачу.

Разом з тим, як пояснив останній, суть порушеного права полягає в незабезпеченні відповідачами доступу до всього приміщення і, в тому числі, умовно поділених комор інших власників квартир. А спір виник в силу відмови відповідачів надати доступ до комор для проведення каналізаційних відведень.

Проте сторона позивача не довела суду ким з відповідачів порушено його право щодо користування спірним підвалом. За яких обставин і в який спосіб відповідачі його порушили, при існуванні умовного поділу спільного допоміжного приміщення, чи звертався він до них з пропозицією щодо розподілу, перерозподілу чи досягнення іншої згоди щодо порядку користування приміщенням в порядку визначеному ст.ст. 6, 9, 10 Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" , на який посилається останній з часу набрання ним чинності.

Тому слід вважати, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Посилання заявника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є необґрунтованими і правильність вищезазначеного висновку суду не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Беркій О.Ю.

Пнівчук О.В.