УХВАЛА

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до голови Козлівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області ОСОБА_4, Козлівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом та, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила поновити її на посаді головного бухгалтера Козлівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району з 27 грудня 2015 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23 листопада 2015 року її було звільнено з роботи в період перебування у відпустці та тимчасової непрацездатності, крім того вважає, що процедура її звільнення відбулася з порушенням вимог закону, через що вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2016 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано розпорядження № 1 сільського голови Козлівської сільської ради ОСОБА_4 від 23 листопада 2015 року, поновлено ОСОБА_3 на посаді головного бухгалтера Козлівської сільської ради з 23 листопада 2015 року, стягнуто з сільського голови Козлівської сільської ради ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, в розмірі 11 653, 50 грн.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2016 року рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 03 листопад 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з порушенням встановленого трудовим законодавством порядку звільнення, оскільки в розпорядженні про звільнення позивача від 23 листопада 2015 року відповідачем не вказано статті і пункт закону, що це розпорядження не відповідає вимогам п. 4 ст. 40 КЗпП України та, що звільнення її як депутата відбулося без письмового повідомлення відповідної ради.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги у частині визнання незаконним звільнення та поновлення позивачки на роботі є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Звільнення позивачки відбулося в незаконний спосіб та з порушенням її трудових прав, оскільки стороною відповідача було доведено факт тривалої відсутності ОСОБА_3 на робочому місці без поважних причин у зазначені робочі дні, що не заперечується самою позивачкою. Крім того, позивачка просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з Козлівського сільського голови ОСОБА_4, однак роботодавцем є саме Козлівська сільська рада, з якою позивачка перебувала у трудових відносинах, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за законом має стягуватися за законом саме з роботодавця, а не з особи, яка уповноважена на здійснення її управлінських функцій.

Також, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» не встановлює неможливості звільнення депутата місцевої ради без згоди відповідної ради, а лише зобов'язує роботодавця повідомити місцеву раду про таке рішення, а порушення роботодавцем вимог вказаного Закону у цій частині само по собі не може бути підставою для поновлення працівника на посаді.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки він зроблений із неповним з'ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом установлено, що відповідно до посвідчення № НОМЕР_1, виданого 01вересня 2010 року, ОСОБА_3 є пенсіонером за віком.

З фотокопії посвідчення НОМЕР_2, виданого Переяслав-Хмельницькою сільською радою 10 листопада 2015 року, вбачається, що ОСОБА_3 є депутатом Переяслав - Хмельницької районної ради.

ОСОБА_3 працювала головним бухгалтером Козлівської сільської ради з 21 березня 2014 року на підставі трудового договору.

Відповідно до актів від 18 листопада 2015 року, 19 листопада 2015 року, 20 листопада 2015 року та 23 листопада 2015 року складених комісією у складі Козлівського сільського голови ОСОБА_4, секретаря Козлівської сільської ради ОСОБА_6 та техпрацівника цієї сільської ради ОСОБА_7, ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці без поважних причин та будь-яких пояснень 18, 19, 20, та 23 листопада 2015 року з 8 год.00 хв. до 17 год.00 хв., а з акту цієї комісії від 20 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 відмовилася надавати письмові пояснення щодо причин відсутності її на роботі з 18 по 20 листопада 2015 року.

Згідно розпорядження Козлівського сільського голови ОСОБА_4 № 1 від 23 листопада 2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади головного бухгалтера в зв'язку з систематичним порушенням вимог п.2.6. Трудового договору та відсутністю на роботі у період з 18 по 23 листопада 2015 року включно на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

Відповідно до таблиці табелю обліку використання робочого часу за листопад 2015 року та звіту Козлівської сільської ради до Переяслав- Хмельницької ОДПІ ГУ ДФС України у Київській області від 10 грудня 2015 року, підставою звільнення позивачки зазначено п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня).

У п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити із того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно розпорядження Козлівського сільського голови ОСОБА_4 № 1 від 23 листопада 2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади головного бухгалтера в зв'язку з систематичним порушенням вимог п. 2.6 Трудового договору та відсутності на роботі у період з 18 по 23 листопада 2015 року включно на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції не перевірено, чи ознайомлена позивач з вказаним розпорядженням. Крім того, судом не перевірено доводи сторін щодо відсутності ОСОБА_3 на робочому місці та причини відсутності, при цьому не врахував Закон України «Про статус депутатів місцевих рад» та не з'ясував коли позивачем здійснювались депутатські повноваження в інтересах територіальної громади.

Однак суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів сторін, не з'ясував дійсні обставини справи, а тому ухвалив неправильне рішення.

Вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції не з'ясував поважність причин відсутності на роботі, оскільки звільнена за систематичне порушення, але відсутні накази про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, а в самому наказі міститься посилання на інші підстави п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Разом з цим, суд не надав оцінки самому наказу про звільнення та не надав оцінки листку непрацездатності.

За таких обставин, коли фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова