Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 18 листопада 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Національний банк України; про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2016 року позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі ПАТ "Дельта Банк" або банк) задоволено:

В рахунок погашення заборгованості відповідача (ідент. номер НОМЕР_1) за кредитним договором №91/ФКВ-07 від 06.12.2007 року у розмірі 399 585, 58 гривень, з яких сума заборгованості за тілом кредиту 355 315, 63 гривень, сума заборгованості за відсотками 44 269, 95 гривень, пеня 5 107, 55 гривень, перед банком () звернено стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором №91фквіп-07, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 20, 5 кв.м, житловою 11, 1 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ "Дельта Банк" () вказаного предмета іпотеки у власність.

Визнано за банком () право власності на нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 20, 5 кв.м, житловою 11, 1 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, яка зареєстрована на праві власності за відповідачем, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 3 654 гривень судового збору.

В порядку ст. 217 ЦПК України рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

На рішення суду відповідач через свого представника адвоката ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що фактично полягає у невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість покликання банку на те, що пункти 4.1, 4.3 іпотечного договору №Zфквіп-07 від 06.12.2007 року передбачають право ПАТ "Дельта Банк" задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через визнання на нього права власності. Однак договір не містить таких умов. Усупереч п. 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" задоволення вимог банку у такий спосіб може відбуватися лише добровільно шляхом укладення між сторонами договору.

Тобто вважає, що судом обрано спосіб захисту цивільного права, який не відповідає положенням ст. 16 ЦК України. Така ж позиція висловлена і Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року в справі №6-1685цс16.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про відмову банку в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності і обґрунтованості, оскільки відповідачем не дотримано своїх договірних зобовязань перед ПАТ "Дельта Банк", в зв'язку з чим законом та договором іпотеки йому надано право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через визнання на нього права власності.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не заперечуються, що 6 грудня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" (далі ТОВ "Укрпромбанк") і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №91/ФКВ-07, згідно з умовами якого кредитодавець надав позичальникові кредитні кошти у розмірі 24 000 доларів США зі сплатою 11, 6% річних за користування кредитом строком до 5 грудня 2032 року (а.с. 5-7, зв.; 8-8, зв.).

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором і повернення отриманих кредитних коштів ОСОБА_1 як іпотекодавець за іпотечним договором №91фквіп-07 від 6 грудня 2007 року, укладеним з ТОВ "Укрпромбанк", передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 9-10, зв.).

30 червня 2010 року між ТОВ "Укрпромбанк" і ПАТ "Дельта Банк" укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань. За його змістом, в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним правочином, ТОВ "Укрпромбанк" передав (відступив) на користь ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами. Унаслідок цього ПАТ "Дельта Банк" замінив ТОВ "Укрпромбанк" як кредитора у зазначених зобовязаннях, а через передачу від ТОВ "Укрпромбанк" до ПАТ "Дельта Банк" прав вимоги до боржників до останнього перейшло право вимоги обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 16-18, зв.).

Вважаючи, що внаслідок невиконання позичальником кредитних зобов'язань перед банком утворилося 399 585, 58 гривень заборгованості за тілом кредиту, 44 269, 95 гривень заборгованості за відсотками та 5 107, 55 гривень пені, у серпні 2015 року в суд звернувся ПАТ "Дельта Банк" з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості.

З вимогами позивача погодився й суд першої інстанції.

Між тим, правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним 28 вересня 2016 року в своїй постанові в справі №6-1243цс16, вказує, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку").

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України і в його постановах від 30 березня 2016 року в справі №6-1851цс15 і від 12 жовтня 2016 року в справі №6-504цс16.

Положеннями пунктів 4.1.-4.7. іпотечного договору №91фквіп-07 від 6 грудня 2007 року передбачено застосування за вибором іпотекодержателя одного з таких способів звернення на предмет іпотеки та задоволення його вимог:

-за рішенням суду;

-у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса;

-шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Тобто умовами іпотечного договору №91фквіп-07 від 6 грудня 2007 року права предявити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності іпотекодержателю також не надано.

Наведеним спростовуються висновки суду про право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги через звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визнання на нього права власності.

Окрім того, стаття 16 ЦК України визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Натомість такого способу захисту порушеного цивільного права як на тому наполягає позивач, норми ст. 16 ЦК України не передбачають.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про відмову ПАТ "Дельта Банк" в позові відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що потягло неправильне застосування норм матеріального права.

В силу правил ст. 88 ЦПК України понесені відповідачем і документально підтверджені 4, 395, 44 гривень судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, підлягають стягненню з банку на користь відповідача.

На підставі ст.ст. 16, 328, 335, 376, 392 ЦК України, ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", постанов Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року в справі №6-1243цс16, від 30 березня 2016 року в справі №6-1851цс15 і від 12 жовтня 2016 року в справі №6-504цс16, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 18 листопада 2016 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Національний банк України; про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (МФО: 380236; ) на користь ОСОБА_1 (ідент. номер НОМЕР_1) 4 395 (чотири тисячі триста девяносто пять) гривень 44 копійки судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: