Справа № 452/1077/15 Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/607/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_2 «РАЙ» ЛТД ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідача виконкому Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙ» ЛТД на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙ» ЛТД до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, виконавчого комітету Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області та ОСОБА_8 районної державної адміністрації Львівської області про визнання незаконним та скасування рішень, розпоряджень і свідоцтв про право власності на нерухоме майно та звільнення земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року відмовлено за недоведеністю позовних вимог у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙ» ЛТД до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, виконавчого комітету Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області та ОСОБА_8 районної державної адміністрації Львівської області про визнання незаконним та скасування рішень, розпоряджень і свідоцтв про право власності на нерухоме майно та звільнення земельної ділянки.

Дане рішення оскаржило ОСОБА_2 «Рай» ЛТД.

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважають рішення незаконним, таким, що підлягає скасуванню з огляду на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи. Зазначають, що судом проігноровано, що ОСОБА_2 «Рай» ЛТД згідно державного акту серії ІІ-ЛВ №002954, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №67 13.02.2002 року є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 0,1319 га в м. Рудки, вул. Валова, 1А. Також, судом не взято до уваги те, що на час прийняття оскаржуваних рішень виконавчого комітету Рудкіської міської ради від 2001-2002 р.р. «Про розгляд заяви громадян», яким дозволено будівництво кіосків на ринку, Рудківська міська рада визнавала і приймала за належне землекористування ОСОБА_2 «Рай» ЛТД, оскільки направляла громадян з заявами на погодження будівництва кіосків до ОСОБА_2 «Рай» ЛТД. Вважають, що виконком Рудківської міської ради не у відповідності до вимог закону використав власні (самоврядні) повноваження, згідно яких радам належить право надання дозволу на спорудження обєктів містобудування незалежно від форм власності. Оскільки таке надання можливе лише відповідно до законодавство, яке у даному випадку порушено. Судом не враховано ряд доказів, за якими вбачається факт будівництва відповідачами саме малих архітектурних форм, на які право власності не оформляється. У звязку з цим судом безпідставно відмовлено у задоволенні позову.

В судове засідання відповідач ОСОБА_9 та представник відповідача ОСОБА_8 РДА не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України та те, що від відповідача ОСОБА_8 РДА до суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, а також у таких міститься клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника відповідача виконкому Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області ОСОБА_6 в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав

Із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що суд, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 15, 16, 328 ЦК України, розділ IX, ст.ст. 95, 125, 126 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року, ст.ст. 22, 23, 39 ЗК України від 18.12.1990 року, ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що з проекту відводу земельної ділянки під будівництво ринку м. Рудки на території Рудківської міської ради та державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-ЛВ № 002954 відомо, що відповідно до рішення Рудківської міської ради від 15 вересня 1998 року № 1 надано ТОВ «Рай ЛТД» у постійне користування земельну ділянку розміром 0,15 га в межах згідно з планом землекористування для комерційної діяльності, а саме, під будівництво ринку в м. Рудки на вул. Валовій. Реєстрацію вказаного Державного акта проведено 13 лютого 2002 року в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 67 (том 1 а.с.11-12, 232-243).Із рішень виконавчого комітету Рудківської міської ради від 25 жовтня 2001 року № 126 та №145 вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було надано дозвіл на будівництво кіосків № 5 та № 21 на території ринку у м. Рудки на вул. Валовій, 1а.Відповідно до рішень цього виконавчого комітету від 29 листопада 2002 року № 174 та від 31 березня 2003 № 28 ОСОБА_5 було дозволено будівництво торгового кіоску на території ринку м. Рудки на вул. Валовій, 1а та призначено № 36.Даючи правову оцінку вказаним оспорюваним рішенням виконавчого комітету Рудківської міської ради суд керується законодавством, яке було чинним на час їх прийняття.Отже, суд відхиляє посилання позивача на те, що право постійного користування земельною ділянкою розміром 0,15 га на вул. Валовій, 1а в м. Рудки у нього виникло з 15 вересня 1998 року.Із свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності та договору про право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) вбачається, що ТОВ «Рай ЛТД» зареєстровано 28 жовтня 1997 року, з яким 1 грудня 1997 року Рудківською міською радою було укладено договір про тимчасове користування земельною ділянкою розміром 0,15 га. Згідно схеми генплану ринку в м.Рудки на вул. Валовій на вказаній земельній ділянці були розташовані 15 металевих кіосків розм. 3,0 х 4,0 м та 17 металевих кіосків типу «Шанс».Із схеми генплану цього ринку, погодженого 15.10.2001, відомо, що під час розробки проекту відведення земельної ділянки, перенесення її меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, був розроблений проект забудови земельної ділянки торговими кіосками у виді капітальної споруди з присвоєнням їм нумерації, яка уточнювалася на підставі рішення виконавчого комітету Рудківської міської ради від 31 березня 2003 року № 28 за заявою директора ринку ОСОБА_10, кіоску якого був призначений № 34, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 під №№ 5, 21 та 36 відповідно.Із заяв ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про дозвіл на будівництво кіосків на ринку в м. Рудки видно, що ці заяви погоджені директором ТОВ «Рай ЛТД» ОСОБА_11Отже, дозвіл ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на спорудження обєктів містобудування торгових кіосків у виді капітальних будівель на території ринку м. Рудки на вул. Валовій, 1а виконавчим комітетом Рудківської міської ради був наданий відповідно до його повноважень на земельній ділянці, згідно її цільового призначення та за погодження ТОВ «Рай ЛТД», яке до 13 лютого 2002 року мало право тимчасового користування цією земельною ділянкою, а після цієї дати набуло права постійного землекористувача.Даючи дозвіл названим громадянам на зведення вказаних будівель, виконавчий комітет Рудківської міської ради не вирішував і не повинен був вирішувати питання про вилучення земельної ділянки у землекористувача та надання її забудівникам, оскільки на законних підставах зі згоди землекористувача був наданий дозвіл спільної забудови земельної ділянки.На підставі отриманих дозволів на спорудження торгових кіосків ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 звели будівлі, які відповідно до розпоряджень голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації були прийняті в експлуатацію та на підставі рішень виконавчого комітету Рудківської міської ради їм було видано свідоцтва про право власності і проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що права ТОВ «Рай ЛТД», як землекористувача, унаслідок прийняття виконавчим комітетом Рудківської міської ради рішень щодо надання дозволу ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на будівництво кіосків на території ринку в м. Рудки на вул. Валовій, 1а не порушено, а відтак відсутні підстави для визнання незаконними та скасування: розпоряджень голови РДА про прийняття торгових кіосків в експлуатацію; рішень виконавчого комітету Рудківської міської ради про оформлення права власності на кіоски; виданих вказаним відповідачам свідоцтв про право власності на нерухоме майно та витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а також про зобовязання цих відповідачів звільнити земельну ділянку на вул. Валовій, 1 а в м. Рудки шляхом демонтажу торгівельних кіосків і приведення земельних ділянок у придатний для використання стан. Крім того, відповідно до рішень рішення Рудківської міської ради від 14 серпня 2014 року № 1«Про розгляд клопотання Державної інспекції сільського господарства в Львівській області щодо припинення права постійного користування ТОВ «Рай» ЛТД на земельну ділянку у м. Рудки на вул. Валовій, 1а» та від 16 червня 2016 року № 71 про внесення змін до вказаного рішення припинено право постійного користування ТОВ «Рай» ЛТД на земельну ділянку площею 0,1307 га на вул. Валовій, 1-а у м. Рудки. Державний акт на право постійного користування цією земельною ділянкою визнано таким, що втратив чинність.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені.

Як вбачається із матеріалів справи, та сторонами не оспорювалось та не спростовано з 1.12.1997 року позивач є користувачем земельної ділянки площею спочатку 0,15 га, на даний час 0, 1319 га, що розташована на території Рудківської міської ради в м. Рудки Самбірського району Львівської області, вул. Валова, 1А та належить до комунальної власності.

Згідно договору від 1.12.1997 року на право тимчасового користування землею вказана ділянка була надана позивачу на умовах оренди на три роки для встановлення ринку (Т.1 а.с. 231).

Рішенням від 9.07.1998 року було затверджено матеріали попереднього погодження на відвод земельної ділянки під будівництво ринку в м.Рудки на вул. Валовій позивачу та надано дозвіл на проведення проектно-пошукових робіт по відведенню земельної ділянки в постійне користування під ринок площею 1500 кв.м. (Т.1 а.с. 236).

Рішенням Рудківської міської ради №1 від 15.09.1998 року земельна ділянка передана позивачу у постійне користування для комерційної діяльності.

З 13.02.2002 року ділянка передана, згідно державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЛВ №002954 для комерційної діяльності та згідно рішення міської ради від 26.12.2002 року 181 кв.м. ділянки вилучено (Т.1 а.с. 11-12).

Також, у 2001 році за зверненням позивача було розроблено проект відводу земельної ділянки під будівництво ринку м.Рудки на території Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області.

У період коли термін дії договору на право тимчасового користування землею закінчив свою дію та до отримання державного акту на землю позивачем, однак у період дії згаданого рішення від 15.09.1998 року, оскаржуваними рішеннями виконавчого комітету №126 та №145 від 25.10.2001 року, було дозволено відповідачам ОСОБА_12 та ОСОБА_7 будівництво торгових кіосків на вказаній земельній ділянці на території ринку м.Рудки, аналогічний дозвіл був наданий і відповідачу ОСОБА_5 Романові Володимировичу, згідно рішення виконкому №174 від 29.11.2002 року.

При цьому рішень про вилучення частин вказаної земельної ділянки у позивача (особи на користь якої винесено рішення про надання її у постійне користування №1 від 15.09.1998 року), а згодом законного користувача, згідно державного акту на право постійного користування землею органом місцевого самоврядування не приймалось. Частини згаданої земельної ділянки для будівництва кіосків відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 ні у власність, ні у користування не передавались.

Письмова згода позивача на заявах відповідачів до виконавчого комітету міської ради про надання дозволу на будівництво кіосків (а.с. Т.1 245, 247, 134 зв.) та договори аренди земельних ділянок, укладені між позивачем та згаданими відповідачами (Т.1 а.с. 100, 256 Т.2 а.с 6) не можуть підміняти вказані, необхідні рішення органу місцевого самоврядування для можливості здійснення будівництва у відповідності до вимог закону.

Вказане відповідає вимогам ст.ст. 2, 3, 6, 9, 17-19, 21-24, 39, 40, 43, 44 ЗК України 1990 року, ст.ст. 12, 18-20, 78-81, 83, 90-93, 95-96, 116, 121, 122, 124, 125, 126 ЗК України 2001 року, ст.ст. 1-3, 10, 11, 15, 23-25, 28-30 Закону України «Про планування та забудову територій», ст.ст. 25, 26, 33 «Про місцеве самоврядування».

Зважаючи на вказане, а саме відсутність рішень органу місцевого самоврядування про вилучення з користування позивача та виділення земельних ділянок відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 для здійснення будівництва, оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування про надання їм дозволу на будівництво кіосків на земельній ділянці, що була виділена позивачу для постійного користування для здійснення комерційної діяльності, при чинному рішення від 15.09.1998 року №1, що стосується відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та після видачі державного акту на право постійного користування землею від 13.02.2002 року, що стосується відповідача ОСОБА_5 не слід вважати такими, що відповідали вимогам закону.

Зважаючи на наведене, незаконність вказаних оспорюваних рішень не слід вважати такими, що відповідали вимогам закону і винесення оспорюваних розпоряджень ОСОБА_8 РДА Львівської області про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом торгових кіосків відповідачів №4125, №426, від 19.08.2003 року та №569 від 6.10.2004 року, а також рішень виконавчого комітету Рудківської міської ради про оформлення права власності на кіоски №107 №108 від 17.09.2003 року та №119 від 8.10.2004 року та окрім цього і видання свідоцтв про право власності на спірні кіоски від 21.10.2003 року від 6.11.2003 року та від 19.10.2004 року.

Однак, із норм Цивільного кодексу України, що діяв до 1.01.2004 року вбачається таке:

Стаття 71 загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Стаття 74 вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Стаття 75 позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Стаття 76 перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Стаття 80 закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Стаття 83 Позовна давність не поширюється:

на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом;

-на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян;

-на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР;

-у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

Крім цього, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак вказаний п.4 частини 1 ст. 268 згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року виключено.

Згідно п.5 Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону, що набрав чинності з 15.01.2012 року: протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про:

1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману;

2) застосування наслідків нікчемного правочину;

3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

При цьому стосовно вимог, передбачених підпунктами 1 та 2 цього пункту, особа може звернутися до суду лише за умови, якщо строк їх пред'явлення, встановлений положеннями Цивільного кодексу України, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом.

Враховуючи вказані норми закону, слід вважати, що позивач звертаючись до суду з даним позовом 17.04.2015 року, пропустив строки позовної давності, що стосується згаданих позовних вимог про визнання незаконними та скасування оскаржуваних рішень та свідоцтв, що прийняті та видані за час дії Цивільного кодексу України 1963 року та вимог, до яких застосовується Цивільний кодекс України у відповідній редакції після 1.01.2004 року.

Зважаючи на наведені норми ЦК України 1963 року про застосування строків позовної давності судом без заяви сторін, а, також, зважаючи і на заяву одного з відповідачів про застосування строку позовної давності, що стосується вимог про визнання незаконними та скасування рішень та свідоцтва в час дії ЦК України 2003 року суд вправі вирішувати питання про відмову у задоволенні позову у цій частині вимог з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду.

Зважаючи на наведене, значний пропуск строку на звернення до суду з даними вимогами колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду та це є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині вимог.

Жодних підстав вважати, що такий строк пропущено з поважних причин немає.

Посилання у заяві позивача в заперечення на заяву про застування строку позовної давності (Т.2 а.с. 58-59) на те, що позивачу не було відомо про оскаржувані рішення та свідоцтва до липня 2014 року слід вказати про те, що позивач будучи особою, якій передано у користування ділянку, достовірно знаючи про здійснюване на ній будівництво спірних обєктів та завершення такого у період 2001-2004 років, функціонування спірних обєктів будівництва, до цього даючи згадані дозволи на здійснення такого будівництва міг дізнатись про оспорювані рішення та свідоцтва та жодних підстав вважати, що він вчиняв певні дії для цього однак існували будь-які перешкоди у цьому ним не наведено.

Зважаючи на вказане слід вважати, що ці вимоги не підлягають до задоволення з підстав спливу строку на звернення до суду з такими.

Вказаний висновок, також, узгоджується із рядом правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах, що винесені у відповідності до п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, що є обовязковими до застосування, зокрема, у постановах у справах № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року; №6-832цс15 від 28 вересня 2016 року № 6-2070цс16 від 26 жовтня 2016 року № 6-2165цс15 від 14 вересня 2016 року.

Із правових позицій зокрема вбачається таке.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зважаючи на відхилення вказаних позовних вимог, не підлягає до задоволення і вимога про зобовязання відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 звільнити земельну ділянку позивача шляхом демонтажу торгівельних кіосків, оскільки такі належать відповідачам на праві власності та вони не можуть бути позбавлені права власності за наведених позивачем підстав, що суперечитиме ст.ст. 316-319, 321, 325, 346 ЦК України

Враховуючи вказане апеляційну скаргу слід вважати частково обґрунтованою та такою що підлягає до часткового задоволення.

Рішення ж суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав ніж були наведені судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙ» ЛТД задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 30 вересня 2016 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙ» ЛТД до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, виконавчого комітету Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області та ОСОБА_8 районної державної адміністрації Львівської області про визнання незаконним та скасування рішень, розпоряджень і свідоцтв про право власності на нерухоме майно та звільнення земельної ділянки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_13