Справа № 452/2218/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"03" лютого 2017 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючої судді Карнасевич Г.І.,

секретаря Страхоцької Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду в

м. Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі Позивач) звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (надалі Відповідач) про визнання договору фінансового лізингу № 000005 ( надалі Договору ) недійсним та стягнення з відповідача адміністративного та авансового платежу у розмірі 42 370 грн.

Вимоги мотивує тим, що 17 липня 2015 року між ним та Відповідачем було укладено договір №000005 фінансового лізингу, згідно якого він виступив в якості лізингоодержувача, а ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - лізингодавець. Предмет лізингу транспортний засіб «Renault Duster».

Вказаний транспортний засіб мав намір придбати для власних потреб. Договір був укладений ним як фізичною особою, про що свідчить вказані у ньому його дані як фізичної особи громадянина.

Розуміючи, що вказаний договір не відповідає чинному законодавству, ним на адресу відповідача у 2015 році була направлена заява про його розірвання та повернення йому коштів в сумі 42 370 грн. Станом на день подання позовної заяви до суду жодної відповіді від Відповідача не надходило, кошти повернуті не були, транспортний засіб він не отримав.

Вподальшому з'ясувалося, що компанія ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не має ліцензії на залучення фінансових активів від фізичних осіб, а тому не мала права укладати такий договір.

Також положення укладеного ним з Відповідачем договору фінансового лізингу суперечать вимогам чинного законодавства, містять несправедливі умови, порушують його права, як споживача, не визначена остаточна вартість предмета договору, графік сплати лізингових платежів, крім того, договір не було нотаріально посвідчено.

А тому просить постановити рішення, яким:

- визнати договір № 000005 фінансового лізингу від 17.07.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 недійсним;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44 на користь ОСОБА_1 адміністративний та авансовий платіж у сумі 42 370 ( сорок дві тисячі триста сімдесят ) грн;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд 42-44 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн. ( пять тисяч ) грн.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити позов. Зокрема, представник Позивача пояснила, що оскільки до договору лізингу в силу ч. 2 ст. 807 ЦК України застосовуються загальні положення про найм (оренду), то обовязковою його умовою є нотаріальне посвідчення (ч. ст. 799 ЦК України). Порядок посвідчення договорів транспортних засобів фізичними особами прямо визначено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2015 року №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а відтак відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є підставою для визнання договору нікчемним.

Крім того, договір є недійсним з питань нечесності та недобросовісності Відповідача, оскільки при його укладенні були порушені загальні норми цивільного законодавства (ст.ст. 215, 216, 638, 837 ЦК України), так і спеціального законодавства (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); суттєві фінансові умови, що містяться в Додатку №3 до цього Договору, на час підписання договору не були узгоджені і у Відповідача відсутня ліцензія на право надання фінансових послуг у відповідності до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Щодо розміру відшкодування витрат, понесених на правову допомогу, представник Позивача зазначила, що нею представлено до суду розрахунок розміру таких понесених витрат.

Представник Відповідача в судове засідання в черговий раз не з'явився, суду надано письмові заперечення на позов з проханням розглянути справу без участі представника ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та відмовити у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю вимог, посилаючись, зокрема, на те, що умови договору є чесними та пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу, нотаріальна форма для якого необовязкова у відповідності до Закону України «Про фінансовий лізинг», і такий вид господарської діяльності дозволено здійснювати без ліцензії, договір містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу, в ньому обумовлені істотні умови, а відсутність Додатку № 3 до моменту купівлі транспортного засобу є цілком логічним і законним з тих підстав, що в цій частині Договір фінансового лізингу є попереднім договором, де визначено лише максимальний строк лізингу і зобовязання сторін погодити їх за будь- яких умов, договір укладено із дотриманням принципу свободи договору, а відтак права позивача не порушені, його небажання виконувати договірні зобовязання не є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, на думку Відповідача, Позивач не обґрунтував розміру витрат, понесених на правову допомогу.

Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 липня 2015 року між Відповідачем та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 000005, відповідно до умов якого ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» зобов'язалося передати придбаний для Позивача автомобіль «Renault Duster». Останній, в свою чергу, зобов'язався сплатити передбачені договором платежі, а, отже, Позивач виступив в якості Лізингоодержувача, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО») - Лізингодавець. Предмет лізингу - транспортний засіб «Renault Duster».

Вказаний транспортний засіб позивач мав намір придбати для власних потреб. Договір був укладений позивачем як фізичною особою, що випливає з самого його змісту. Усвідомивши, що вказаний договір не відповідає чинному законодавству, позивачем на адресу відповідача у

2015 році була направлена заява про розірвання договору фінансового лізингу та повернення йому коштів в сумі 42 370 грн., що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Станом на час розгляду справи жодної відповіді від відповідача не надходило, кошти повернуті не були, транспортний засіб він не отримував.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача.

Відповідно п. 8.2 укладеного між сторонами договору, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 15 164,49 дол. США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, що в гривневому еквіваленті на дату укладення договору становить 371 530,00 грн.

Згідно Додатку № 1 до договору авансовий платіж становить 50 % вартості предмета лізингу, сума виплат авансового платежу - 7 582,24 дол. США, адміністративний платіж (10% вартості предмета лізингу) - 1 516,45 дол. США, комісія за передачу (3% вартості предмета лізингу) - 545,93 дол. США (а.с. 25).

На виконання умов договору ОСОБА_1 17.07.2015 р. на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» № 4, МФО 380805, сплатив адміністративний платіж у розмірі 42 370,00 грн., що підтверджується квитанцією від 17.07.2015 року

№ NOYLY49056 .

За умовами договору адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та ведення договору протягом терміну його дії; даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням та обслуговуванням договору.

Комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3 % від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які пов'язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу.

Пунктом 10.1 договору визначено, що лізинговий періодичний платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 3 до договору). Кожен лізинговий періодичний платіж включає відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування у розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно) та частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження договору в розмірі 7 %.

Отже, виходячи з умов договору, на позивача, як лізингоодержувача, покладено обов'язок фактично тричі сплачувати відповідачу - лізингодавцю за одну ж і ту послугу, а саме за організацію і виконання договору у виді сплати адміністративного платежу та комісій за передачу предмета лізингу і за супроводження договору, у зв'язку з чим умови договору суд вважає несправедливими.

Крім того, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями вказаної норми закону адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідачем не обґрунтовано співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета автомобіля) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в силу статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо усупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р., аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як зазначено вище, вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила

15 164,49 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на дату укладення договору складало 371 530 грн. (п. 8.2 договору).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (пункт 8.3 договору).

Відповідно п. 8.5 договору, всі планові платежі, які визначаються у Додатку № 1 та Додатку № 3 до даного договору, сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця.

За змістом договору убачається, що відповідач залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Зокрема, у пунктах 10.5, 10.6 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу.

Вивчивши зміст укладеного між сторонами правочину, судом встановлено, що його умовами не передбачено відповідальності Відповідача на невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором.

Разом з тим, положеннями договору, а саме пунктами 12.5, 12.6, 12.7, 12.8, 12.11, 12.12, 12.13, 12.14 встановлено, що за порушення умов договору на позивача покладено обов'язок щодо сплати пені, процентів, штрафів, компенсації витрат, відшкодування збитків та відповідні майнові зобов'язання.

У відповідності до пункт 10.14 договору достроково погасити лізингові платежі можна не раніше, ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову сплату лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу Позивач має сплатити штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення.

Крім того, пунктами 3.2.6, 12.2 договору передбачена можливість одностороннього розірвання договору Відповідачем, при цьому Позивачу повертається сплачений ним авансовий платіж з відрахуванням на користь відповідача 20 % суми вказаного платежу, адміністративний платіж при цьому не повертається.

У випадку розірвання договору з ініціативи Позивача повертається останньому 60 % від розміру сплаченого авансового платежу, при цьому Відповідач 40 % коштів отримує у якості штрафу за дострокове розірвання договору та всю суму сплаченого позивачем адміністративного платежу (п. 12.1 договору). Отже, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу Відповідач відповідальності не несе, а навпаки, отримує вигоду.

Разом з тим, частиною 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено права лізингоодержувача, у тому числі відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» договір має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У п. 1.1 Договору фінансового лізингу № 000005 та Додатку № 2 до цього Договору не зазначено визначених законодавством України індивідуальних ознак, застосованих до транспортного засобу, що в даному випадку виступає в якості предмету лізингу (реєстраційний номер транспортного засобу, колір, марка, модель, рік випуску, ідентифікаційні номери складових части), що суперечить положенням п. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 1 ст. 184 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», п. 8, 33 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року № 1388.

Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги вимоги ст.ст. 203, 215, 216, 627, 638, 837 ЦК України, ст.ст. 6, 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», Договір фінансового лізингу від 17.07.2015 року № 000005, укладений між Позивачем та Відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» є недійсним.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.4 договору незалежно від зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання підписати додаток 3 до договору із визначенням лізингових періодичних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Зі змісту спірного договору убачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, та такий додаток до договору позивачем та відповідачем не підписувався і не складався.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу Позивач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань позивача.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-3020 цс15 від 11.05.2016 року.

За вищевказаних обставин суд вважає, що укладений між сторонами спірний договір містить несправедливі умови, визначені статтею 18 Закону «Про захист прав споживачів», у тому числі, щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Вищевказані висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України за наслідками розгляду цивільних справ № 6-2766цс15 від 16.12.2015 р.; № 6-65цс16 від

11.05.2016 р., № 6-330цс16 від 09.06.2016 р. та № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р. з аналогічних спірних правовідносин.

Крім того, підставою для визнання договору недійсним є відсутність його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до п.п. 138.3.3 п. 138.3 ст. 138 Податкового кодексу України до 5 ої групи основних засобів віднесено транспортні засоби.

Частиною 2 ст. 806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, а предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч.1 статті 807 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 760 ЦК України особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Обовязковість нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи визначено положенням ч. 2 ст. 799 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від Лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Дане право передбачено п. 12.8, 12.9 та 12.10 Договору. При цьому Договір містить пряме посилання на право Лізингодавця на безспірний порядок повернення Предмету лізингу.

За ст. 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 29.08.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» встановлено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Так, відповідно до п. 8 Постанови до таких документів відносяться договори лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об'єкта лізингу. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал договору лізингу; б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Порядок посвідчення договорів лізингу транспортних засобів фізичними особами прямо визначено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Так, у відповідності до п. 3.12. договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року № 1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Згідно з п. 2 вказаної Постанови цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Також у відповідності до п. 8 вказаної Постанови документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені та засвідчені в установленому порядку. Серед таких документів зазначено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

За своєю правовою природою Договір № 000005 є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Хоча законодавцем в тексті Закону України «Про фінансовий лізинг» і не визначено прямого обовязку нотаріального посвідчення договору лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладання таких договорів з фізичною особою у відповідності до положень супутніх законодавчих та підзаконних актів, вказують на таку обовязкову необхідність.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Таким чином, договір фінансового лізингу від 17.07.2015 року № 000005, укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», є недійсним з підстав, визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений.

Дана правова позиція підтверджується судовою практикою Верховного суду України. Так, Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 16.12.2015 року по аналогічній справі, справа №6-2766 цс 15 щодо визнання договору фінансового договору недійсним та стягнення коштів встановлено, що Договір фінансового лізингу підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню.

До аналогічного висновку дійшла і Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Своєю ухвалою від 23.12.2015 року суд касаційної інстанції вирішив, що Договір фінансового лізингу за участю фізичної особи підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню. Договір фінансового лізингу укладений між юридичною та фізичною особою, предметом якого був транспортний засіб та не був посвідчений нотаріально, визнається нікчемним.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів

Детальним аналізом Договору встановлено, що Додаток № 3 до даного Договору є його невідємною частиною, в якому зазначена остаточна вартість Предмета лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі.

У разі зміни вартості Предмета лізингу з моменту укладання договору Сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати Додаток № 3 до даного договору із зазначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу у визначених Договором випадках: настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України, за використання Предмета Лізингу не за призначенням, невиконання обов'язку з утримання його у відповідності до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника Предмета Лізингу, неподання інформації про стан та місцезнаходження Предмета Лізингу, порушення умов п.п. 3.3.6. п. 3.3. даного Договору, за створення перешкод представникам Лізингодавця в інспектуванні Предмета Лізингу. Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити Лізингодавцю штраф у розмірі 5% (п'ять відсотків) від загальної вартості Предмета Лізингу на момент укладення Додатку № 3 до Договору за кожен випадок такого порушення.

Враховуючи вищенаведені положення, суд приходить до висновку, що суттєвою вимогою положень є наявність підписаного Сторонами Додатку № 3 до цього Договору, так як він містить суттєві фінансові умови договору, які на час підписання Договору не було узгоджено. Це прямо суперечить ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» щодо розміру та графіку сплати лізингового платежу.

Однак згідно п. 2.1. Договору - даний Договір вступає в силу з моменту його підписання.

А Додатки до Договору є невід'ємною його частиною (п. 16.12 Договору).

Враховуючи наведене, вищезазначені Додатки повинні буди вже складені та підписані сторонами. Натомість Додаток № 3 До договору у сторін за фактом відсутній. Його форма, сутність та-зміст не погоджені, а підписаний сторонами Додаток № 1 до Договору має назву «Графік сплати авансового платежу», що, в свою чергу, не відповідає переліку додатків зазначених в Розділі «Додатки до даного Договору» Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Так, згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги вимоги ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Договір фінансового лізингу від 17.07.2015 р. № 000005, укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», є недійсним.

Окрім того, при укладенні даного договору Відповідачем порушеного вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закону): ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача щодо заборони включення у договори зі споживачем умов, які є несправедливими, тобто усупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача:

- виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

- визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачяться на користь споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до п 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Зміст розділу 12 Договору, зокрема, пункту 12.1, свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише Лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою. Положення розділу 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на Лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати Адміністративний платіж за організацію договору та 40% суми Авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. З ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору.

В договорі виключені та обмежені права Лізингоодержувача як споживача стосовно Лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки Лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. Такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін.

В силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними.

Про дисбаланс інтересів сторін у цьому договорі свідчить і те, що, всупереч вимогам закону Позивач позбавлений можливості визначитись з усіма можливими необхідними витратами на придбання предмету лізингу, з огляду на те, що він, відповідно до Розділу 11 договору, набуває право на його придбання у власність (викуп) не раніше сплати всіх платежів, передбачених

п. п. 11.1, 11.2, 11.3. договору, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу.

Така умова договору, яка ставить Позивача перед обов'язком можливої сплати і тих витрат, розмір яких не визначений у договорі, з огляду на те, що Лізингодавцю надається право вимагати сплати і тих витрат, яких він не зазнав, але міг зазнати, також свідчить про їх несправедливість, як умову визнання наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки надає право Лізингодавцю в односторонньому порядку вирішувати питання про розмір цих витрат без права Лізингоодержувача відмовитись від оплати витрат, розмір і перелік яких не обумовлений договором, наслідком чого може стати відмова відповідача від укладення договору купівлі- продажу.

Про дисбаланс прав та обов'язків сторін свідчить і зміст Розділу 10 «Сплата лізингових платежів» договору, зокрема, п. 10.15., який є також несправедливим, оскільки, всупереч вимогам п. 13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», надає право відповідачеві визначення ціни предмета лізингу на момент його поставки споживачеві та разом з іншими умовами надають йому можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, передбачають неповернення здійснених платежів у разі відмови від зміни лізингових платежів.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Відповідно до п. 10.5. Договору, у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, Лізингодавець має право вимагати зміну розміру Лізингованих платежів, а Лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни.

Відповідно до п. 10.15 Договору, у разі відмови Лізингоодержувача від підписання додаткової угоди щодо зміни лізингових платежів та/або коригування вартості Предмета лізингу, Лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого Лізингоодержувач зобовязаний повернути Лізингодавцю Предмет лізингу протягом 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання від Лізингодавця письмової пропозиції про зміну лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Положення п.п. 10.5. та 10.15. Договору, відповідно до якого лізингові платежі можуть коригуватися, а Лізингодавець має виключне право на односторонню їх зміну, свідчать про те, що в умови договору закладене можливе заподіяння шкоди інтересам споживача.

Усупереч вимогам п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 10, ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 1

ст. 767, ч. 2 ст. 768 ЦК України в договорі фінансового лізингу від 17.05.2015 року не передбачений обов'язок Лізингодавця надати Лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості.

Договором передбачено право Лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не надається Лізингоотримувачу. Одночасно для нього встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечене лише відповідальністю Лізингоотримувача.

В договорі лізингу передбачена сплата Лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому адекватного захисту прав Лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань Лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Отже, умови договору свідчать про їх несправедливість з посиланням на те, що для визнання недійсним оспорюваного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві (відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-40цс13).

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від

11.06.2016 року по аналогічній справі, по аналогічному договорі підтверджено наявність несправедливих умов, які порушують права споживача, а сам договір забезпечує захист інтересів лише Лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін.

Також, до аналогічного рішення дійшла Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України, про що йдеться у відповідній постанові від 16.12.2015 р. за результатами розгляду аналогічної справи.

У звязку з вищевикладеними обставинами, беручи до уваги, що визнання недійсними вказаних умов договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, такий договір слід визнати недійсним в цілому.

Крім того, у Відповідача відсутністя ліцензія на право надання фінансових послуг, що суперечить положенням ч. 1 ст. 1, ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Положенням ст. 227 ЦК України встановлено, що Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до інформації розміщеній на офіційному веб-порталі Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг (http://nfp.gov.ua/), ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не входить до складу юридичних осіб, які мають ліцензію на здійснення фінансових операцій.

Таким чином, договір фінансового лізингу від 17.07.2015 року № 000005, укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» є недійсним, з підстав визначених положеннями ч. 1 ст. 227 ЦК України, так як ТОВ «ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» не має відповідної ліцензії.

Дана правова позиція підтверджується судовою практикою Верховного суду України.

Так, у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від

16.12.2015 року по аналогічній справі щодо визнання договору фінансового договору недійсним та стягнення коштів встановлено, що послуги фінансового лізингу надавались юридичною особою, що не мала відповідної ліцензії.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Задовольняючи позов в частині витрат, понесених на надання правової допомоги, суд виходить з наступного.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України. За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Крім того, ч.2. ст. 84 ЦПК України визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в діючій на час предявлення позову до суду редакції, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті

47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів.

У рішенні Вищого спеціалізованого суду України від 15.10.14р. зазначено, що склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження.

Як убачається із представлених Позивачем доказів, 02 липня 2016 року він у м. Кременчуці Полтавської області із адвокатом ОСОБА_2, що має право на зайняття адвокатською діяльністю згідно свідоцтва №856 від 28.12.2000 року, виданого Полтавською КДК (копія свідоцтва долучена до матеріалів справи), уклав договір про надання правових послуг, викладених у п. 2 договору. Послуги за Цим договором надаються платно. Розмір плати обумовлюється додатковою угодою, на підставі чого було видано ордер про надання правової допомоги № 094394 від 16.07.2016 року.

Як убачається зі змісту довідки розрахунку про виконання окремих дій з надання правової допомоги, станом на 01.05. 2016 року мінімальна заробітна плата становила 1450 грн. Граничний розмір витрат на правову допомогу за 1 годину становить 580 грн, (1450 * 0,4 = 580 грн.).

Проте за домовленістю з Позивачем 1 година роботи адвоката становить не 580 грн., а лише 350 грн.

Загальний час, витрачений на надання правової допомоги становить 14, 5 години, з яких ознайомлення з матеріалами справи 1,5 години, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини 4 години, підготовка процесуальних документів 9 годин.

Як убачається з обєму позовної заяви, така викладена на 16 ти сторінках.

Вартість правових послуг, наданих за цим договором правової допомоги, становить

5 075 грн. ( 350 х 1,5, 350 х 4, 350 х 9; 525 + 1,400, + 3,150= 5 075 грн.).

У відповідності до квитанції № 17 від 16 липня 2016 року грошова сума в розмірі 5 000 грн. за надані послуги прийнята адвокатом ОСОБА_2 від ОСОБА_1

З тих підстав суд приходить до висновку правомірності та законності визначення розміру судових витрат, понесених Позивачем за надання правової допомоги, які підлягають стягненню з Відповідача на користь останнього.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги Позивача є обґрунтовані, у зв'язку з чим договір фінансового лізингу № 000005 від 17.07.2015 року, укладений між Позивачем та Відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 216, 627, 638, 837 ЦК України, ст.ст. 6, 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є недійсним, а відтак з Відповідача та користь Позивача слід стягнути сплачений останнім на виконання спірного правочину адміністративний платіж у розмірі

42 370,00 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача також підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1 102 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218,224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів задовольнити.

Визнати договір № 000005 фінансового лізингу від 17.07.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44 на користь ОСОБА_1 адміністративний та авансовий платіж у сумі 42 370 ( сорок дві тисячі триста сімдесят ) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн. ( пять тисяч ) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь держави судовий збір в сумі 1 102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області через Самбірський міськрайонний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя