27.04.2017 Суддя Бугера О. В..
Справа № 644/7446/16-ц
Провадження № 2/644/1344/17
РІШЕННЯ

Іменем України

24 квітня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова

у складі: головуючого судді Бугери О.В.,

при секретарі Шпиці Л.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», голови правління ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_3 про визнання відповіді неправомірною, зобовязання розглянути заяву, 3-я особа у справі Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» відділення №3 «Харківське», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із відповідним позовом 16.09.2016 року в обґрунтування якого зазначив, що він 22.04.2016 року звертався до відділення №3 «Харківське» до фахівця банку ОСОБА_4, та предявив їй посвідчення інваліда 2 групи, оскільки цього посвідчення достатньо для встановлення особи, але фахівець відмовила йому в обслуговуванні, просила надати паспорт. Ним було подано скаргу з приводу таки дій. Вважав, що отримана на його звернення відповідь від 07.09.2016 року за підписом ОСОБА_5 суперечить вимогам діючого законодавства. Зазначав, що відділенням №3 «Харківське» було порушено вимоги ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», що полягало у відмові в обслуговуванні клієнта. Просив визнати відповідь №70884-23.1 б/б від 07.09.2016 року за підписом начальника відділу претензійної роботи ПАТ «Альфа-Банк» неправомірною, що виразилось у відмові 22.04.2016 року в обслуговування клієнта за наявності посвідчення особи, порушення Постанови №492 Інструкції про порядок прийому та обслуговування клієнтів банку, клієнта, що має відкритий рахунок», порушено Закон України «Про захист прав споживачів», а також про зобовязання Голови правління ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_3 розглянути заяву від 13.05.2016 року в порядку Закону України «Про звернення громадян» із наданням відповіді, передбаченої ст.19 зазначеного закону.

21.11.2016 року позивачем подано позовну заяву з уточненням в порядку ст.33 ЦПК України. У якості відповідача визначено ПАТ «Альфа-Банк», Голову правління ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_3, 3-ю особою Відділення №3 «Харківське». Із змісту позову вбачається, що позивач не погоджується із наданою йому відповіддю №70884-23.1 б/б від 07.09.2016 року та просить зобовязати 2 відповідача розглянути його заяву від 13.05.2016 року в порядку Закону України «Про звернення громадян».

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, суду пояснив, що 18.04.2016 року ним було придбано в кредит холодильник, відповідно до укладеного кредитного договору № від 18.04.2016 року. 18.04.2016 року, 21.04.2016 року, 22.04.2016 року він звертався до відділення №3 «Харківське», а саме до фахівця банку ОСОБА_4, з приводу відмови від послуги смс повідомлення, за яку договором передбачено оплату. Йому пояснили, що смс повідомлення будуть відключені після оплати першого внеску. Спочатку він звертався та надавав свій паспорт, а 04.05.2016 року ним для встановлення особи під час звернення було надано посвідчення інваліда. Вважав, що ОСОБА_4 неправомірно відмовила його в обслуговуванні, його особу було встановлено раніше, посвідчення інваліда є належним документом, що встановлює особу. Зазначав, що він звертався із скаргами з приводу ситуації, що склалась безпосередньо на імя голови правління ОСОБА_3, а тому на його думку, відповідь на його звернення повинна підписувати саме вона, оскільки це є обовязком керівника. Скарги з означеного питання подавав також до НБУ. Скаржився щодо неправильної організації в вирішенні кадрового питання в банку. Просив позов задовольнити в повному обсязі, вважав, що саме голова правління, як посадова особа банку, керівник банку, повинна розглянути його звернення та надати відповідь.

Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» поти позову заперечувала, подала письмові заперечення що долучені до матеріалів справи. В обґрунтування яких посилалась на те, що відмова в обслуговуванні за відсутності паспорту була цілком правомірною, оскільки працівник банку зобовязаний перевірити паспортні дані особи, на підставі саме паспорта громадянина України. Посилалась на вимоги п.1 р.1 Постанови ВРУ відповідно до якої паспорт є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство, він є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій. Вважала, що є необґрунтованим ототожнення термінів «Перевірка» та «ідентифікація» клієнта. Постанова на яку посилається позивач, а саме Постанова НБУ №492 від 12.11.2003 року регулює виключно правовідносини, які виникають щодо відкриття, ведення і обслуговування рахунків, в той час як позивачем укладено кредитний договір з банком, а не договір банківського рахунку. Також посилалась на те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, позивачем не наведено в чому полягає дискримінація. Також зазначала, що вимоги безпосередньо до голови правління ОСОБА_3 є абсурдними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Обовязки голови правління визначаються відповідними нормами чинного законодавства, а не за бажанням клієнта, в багатофункціональній структурі банківської установи є відповідні підрозділи, які здійснюють виконання покладених на них обовязків. Тому, після укладання кредитного договору позивач отримує відповіді з відповідного підрозділу, а не безпосередньо від голови правління. Також просила врахувати повноваження правління банку, що визначені Законом України «Про банки та банківську діяльність», просила в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_3, представник 3-ї особи в судове засідання не зявились, про час та дату розгляду справи були повідомлені, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи.

Суд, вислухавши доводи позивача, представника відповідача ПАТ «Альфа-Банк», дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Між позивачем та відповідачем у справі ПАТ «Альфа-Банк» 18.04.2016 року укладено акцепт пропозиції укладання угоди про надання споживчого кредиту № (а.с.6). Даний акцепт підписаний сторонами. Також підписано оферту про укладання угоди про надання споживчого кредиту (а.с.98).

Тобто, між сторонами виникли договірні стосунки в рамках укладеного договору.

В судовому засіданні позивач посилався на те, що він не погоджувався із встановленим тарифом щодо оплати смс послуг, бажав відмовитись від надання такої послуги. З цього приводу звертався до відділення, де укладався договір 18.04.2016, 21.04.2016, 22.04.2016 року, а 04.05.2016 року звернувшись в черговий раз йому відмовили в обслуговуванні, оскільки ним було надано для встановлення особи посвідчення інваліда 2 групи, а не паспорт громадянина України.

Із змісту копії відповіді від 07.09.2016 року №70884-23.1 б/б вбачається, що позивачу було надано розяснення застосування вимог Закону України «Про банки й банківську діяльність» щодо проведення процесу отримання субєктом первинного фінансового моніторингу інформації про клієнта, та зазначено про відсутність порушень з боку працівника банку під час його візитів до відділення з питань обслуговування рахунку. (а.с.7). В ході розгляду справи позивач посилався на порушення з боку працівника відділення №3 «Харківське» фахівця банку ОСОБА_4, саме щодо відмови в надання послуг у звязку із ненаданням паспорту громадянина України з метою посвідчення особи, за наявності поданого посвідчення інваліда 2 групи. Саме з цього приводу неодноразово він звертався до голови правління банку, до НБУ. Вважав, що він має право на отримання послуг на підставі наданого посвідчення інваліда 2 групи, оскільки зазначений документ встановлює особу, крім того, його копія паспорту була отримана банком при укладанні договору та наявна у відділенні.

Позивачем суду було надано копію звернення до НБУ України від 16.08.2016 року, згідно до якого він зазначав, що працівник відділення №3 банку «Альфа-Банк», що знаходиться у м.Харкові ОСОБА_6 відмовила йому в обслуговуванні, посилаючись на постанову №462, тобто порушила дану постанову та вимоги ст.40 Конституції України. Він звернувся до ОСОБА_6 повторно, та відповідно до цієї постанови паспорт був не потрібен, він предявляв посвідчення інваліда 2 групи, вважав, що для обслуговування цього було достатньо.

Як вбачається з копії супровідного листа НБУ від 25.08.2016 року №20-0004/71435 відповідне звернення було направлено до ПАТ «Альфа-Банк» для розгляду по суті та надання відповіді заявнику, повідомлення НБУ до 09.09.2016 року.

Тобто відповідь від 07.09.2016 року №70884-23.1 б/б була надана саме на це звернення.

Оцінюючи правомірність вимог представника банку щодо надання паспорту громадянина України позивачем під час його звернення до установи слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Статтею 56 даного Закону передбачено, що клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію:1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків.

Статтею 60 даного Закону визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею, відповідно до ст.61 визначено, що банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; та порядок розкриття банківської таємниці визначени ст..62 цього Закону.

Згідно до вимог ст.64 даного Закону банк зобов'язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України: клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку; клієнтів, які здійснюють фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу; тощо. При цьому банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до відкриття рахунка клієнту, укладення договорів чи здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.

Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов'язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Відповідно до вимог п.3 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» верифікація клієнта - встановлення (підтвердження) субєктом первинного фінансового моніторингу відповідності особи клієнта (представника клієнта) у його присутності отриманим від нього ідентифікаційним даним; п.17 даної статті передбачено, що ідентифікаційні дані - для фізичної особи це відомості, зазначені у пунктах 1 частин девятої і десятої, у частинах одинадцятій і дванадцятій статті 9 цього Закону; а п.18 даної статті визначає, що ідентифікація це отримання субєктом первинного фінансового моніторингу від клієнта (представника клієнта) ідентифікаційних даних; П.1 ч.9 ст.9 даного Закону субєкти первинного фінансового моніторингу під час ідентифікації та верифікації резидентів встановлюють для фізичної особи - прізвище, імя та по батькові, дату народження, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, реєстраційний номер облікової картки платника податків України (або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обовязкових платежів) або номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України чи номер паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії; П.1 ч.10 ст.9 даного Закону під час ідентифікації та верифікації нерезидентів субєкти первинного фінансового моніторингу встановлюють:1) для фізичної особи - прізвище, імя та (за наявності) по батькові, дату народження, номер (та за наявності - серію) паспорта (або іншого документа, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів), дату видачі та орган, що його видав, громадянство; При визначенні переліку документів, які можуть бути використані суб'єктом первинного фінансового моніторингу для ідентифікації клієнтів - фізичних осіб, слід керуватися вимогами пункту 1 частини першої статті 13 Закону України "Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу та її спеціальний статус" та за аналогією закону положеннями частини третьої статті 43 Закону України "Про нотаріат". Відповідно до вимог ст. 13 "Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу та її спеціальний статус документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист. Відповідно до вимог ст.43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Тобто, з урахуванням проведеного аналізу нормативно-правових актів, посвідчення особи в даному випадку повинно було відбуватись на підставі паспорту громадянина України, посвідчення інваліда 2 групи не може бути використано для встановлення особи.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, що затверджена Постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, а саме п. 1.1. Ця Інструкція розроблена відповідно до Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та іншого законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України (далі - Національний банк). Інструкція регулює правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки) поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб'єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму (далі - клієнти). Тобто, не може бути застосована до правовідносин, що виникли між банком та позивачем.

Відповідно до вимог ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Безпосередньо договір укладений позивачем з відповідачем в рамках даної справи не оскаржується, на зазначену норму позивач посилався своєю зверненні, оскільки йому навязували послугу у вигляді смс повідомлення та відмовляли в обслуговуванні.

З цього питання було надано відповідь відповідачем №70884-23.1 б/б від 07.09.2016 року за результатами розгляду звернення позивача до НБУ.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно із ч.ч. 1, 3, 4 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду; якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення; забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань); відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки; рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Згідно із ч.1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам. Таким чином, Законом України «Про звернення громадян» передбачено безумовне право особи на одержання відповіді на свою заяву (звернення) від будь-якого суб'єкта звернення незалежно від виду та форми власності, оскільки саме так державою гарантується забезпечення і утвердження прав, свобод та інтересів людини, закріплених Конституцією та чинним законодавством, що є головним обов'язком держави.

Таке право позивача не було порушено, його заява була розглянута по суті, було надано вмотивовану відповідь за порушеним ним питанням в зверненні, а тому вимоги позову в частині визнання відповіді №70884-23.1 б/б від 07.09.2016 року неправомірною, що виразилось у відмові 22.04.2016 року в обслуговування клієнта за наявності посвідчення особи, порушення Постанови №492 Інструкції про порядок прийому та обслуговування клієнтів банку, клієнта, що має відкритий рахунок», порушено Закон України «Про захист прав споживачів», не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.23 Закону України «По банки та банківську діяльність» банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України у разі його відповідності вимогам щодо відкриття відокремлених підрозділів, встановленим нормативно-правовими актами Національного банку України. 3-я особа у справі відповідно до вимог ст.95 ЦК України є відокремленим підрозділом, не є юридичною особою. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Позивачем визначено вимогу про визнання неправомірною відповіді на його звернення та зобовязання розглянути його заяву. Із змісту копії заяви від 13.05.2016 року вбачається, що позивач звертався до Голови правління ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_3 з приводу вжиття заходів щодо працівників відділення «Харківське», які відмовили в обслуговуванні позивача 04.05.2016 року (а.с.4). В ході розгляду справи позивач пояснив, що ним зазначена заява була направлена простою поштою, підтверджень отримання цієї заяви у нього немає. Представник відповідача в ході розгляду справи посилалась на те, що позивачем всупереч вимог ст.60 ЦПК України не надано доказів отримання цієї заяви, безпосередньо сама заява не містить в собі адреси, за якою було її спрямовано, тому підстав вважати, що дана заява не була розглянута немає, як само й того, що вона надходила на адресу банку. Тобто, в ході розгляду справи не було надано сторонами належних доказів щодо отримання відповідачем головою правління заяви позивача від 13.05.2016 року, будь-яких доказів на підтвердження даних обставин позивачем суду не надавалось, клопотань щодо витребування доказів не заявлялось, представник відповідача посилався на те, що доказів отримання цієї заяви не надано. Окрім того, слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч.1 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад, а ч.4 ст.99 ЦК України передбачено, що назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути "правління", "дирекція" тощо. Відповідно до вимог ч.1 ст.161 ЦК України виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Відповідно до вимог ст.37 Закону України «По банки та банківську діяльність» виконавчим органом банку, що здійснює поточне управління, є правління банку, а ст..40 даного закону передбачено, що правління банку очолює голова правління, який керує роботою правління банку та має право представляти банк без доручення. Голова правління банку несе персональну відповідальність за діяльність має право брати участь у засіданнях ради банку з правом дорадчого голосу, не може очолювати структурні підрозділи банку. Також даною нормою закону визначено компетенцію правління банку, а саме: 1) забезпечення підготовки для затвердження радою банку проектів бюджету банку, стратегії та бізнес-плану розвитку банку; 2) реалізація стратегії та бізнес-плану розвитку банку; 3) визначення форми та встановлення порядку моніторингу діяльності банку; 4) реалізація стратегії та політики управління ризиками, затвердженої радою банку, забезпечення впровадження процедур виявлення, оцінки, контролю та моніторингу ризиків; 5) формування визначеної радою банку організаційної структури банку; 6) розроблення положень, що регламентують діяльність структурних і відокремлених підрозділів банку згідно із стратегією розвитку банку; 7) забезпечення безпеки інформаційних систем банку і систем, що застосовуються для зберігання активів клієнтів; 8) інформування ради банку про показники діяльності банку, виявлені порушення законодавства, внутрішніх положень банку та про будь-яке погіршення фінансового стану банку або про загрозу такого погіршення, про рівень ризиків, що виникають у ході діяльності банку; 9) вирішення інших питань, пов'язаних з управлінням поточною діяльністю банку, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників банку та ради банку. Тобто, в даному випадку голова правління не здійснює оформлення, підготовку та підписання відповідей на звернення громадян, споживачів послуг банку, а також доказів того, що дана заява надходила для розгляду до банку в ході удового засіданні не надавалось. Враховуючи наведене, суд вважає, що підстав для задоволення вимог позову в цій частині також не вбачається. З урахуванням того, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, що був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, відповідно до вимог ст..88 ЦПК України, суд відносить судові витрати на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 40 Конституції України, ст.ст. 4, 16, 95, 99 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про звернення громадян», «Про банки та банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», «Про єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу та її спеціальний статус», «Про нотаріат», Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 27.04.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий:суддя ОСОБА_7