Справа № 464/7728/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/2986/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 лютого 2017 року у справі за позовом представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб Житлово-будівельного кооперативу № НОМЕР_1, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ковтун Людмили Богданівни, про визнання права власності на майно в порядку спадкування та встановлення факту належності заповіту спадкоємцеві,-

встановила:

В жовтні 2016 року представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Львівської міської ради, з участю третіх осіб Житлово-будівельного кооперативу №193, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Ковтун Л.Б., в якому просив встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме, що заповіт віл 21 вересня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 4-1029, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., складений ОСОБА_8 належить ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1, за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 та за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9.

Вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла бабця позивача - ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер її чоловік та дід позивача - ОСОБА_9

ОСОБА_8 на праві власності в кооперативі № НОМЕР_1 належала квартира АДРЕСА_2, пай за яку повністю сплачено, однак право власності у встановленому законом не зареєстровано. 21 вересня 2000 року ОСОБА_8 на ім'я позивача склала заповіт, в якому зроблено помилку в імені - замість «ОСОБА_5» зазначено «ОСОБА_5». Син ОСОБА_9, відповідно батько позивача ОСОБА_10, відмовився від спадщини на її користь. Спадщину у зв'язку із відсутністю у спадкодавців правовстановлюючих документів та помилки в заповіті оформити у нотаріуса неможливо, а тому просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт належності правовстановлюючого документа, а саме, що заповіт віл 21 вересня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 4-1029, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., складений ОСОБА_8 та належить ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_3, за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 та за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9.

Оскаржуваним додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24.02.2017 року стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_5 2736 грн. 70 коп. судового збору.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13.03.2017 року заяву представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 про виправлення описки у рішенні задоволено.

Внесено виправлення у рішення Сихівського районного суду м. львова від 27 грудня 2016 року по цивільній справі № 464/7728/16-ц, а саме виправлено описку у першому абзаці описової частини та в абзаці третьому резолютивної його частини - замість «ОСОБА_5» її прізвище вказано вірно «ОСОБА_5».

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 лютого 2017 року оскаржив представник відповідача Львівської міської ради вважає, що оскаржувані рішення порушують норми матеріального та процесуального права

В апеляційній скарзі зазначає, що право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації, однак ОСОБА_8 не зверталась до органів реєстрації речових прав із заявою про реєстрацію права власності на квартиру, як член ЖБК № НОМЕР_1, тому у неї не виникло право на квартиру АДРЕСА_4.

Звертає увагу на те, що на сьогоднішній день не можливо достеменно встановити факт складання заповіту покійною саме на користь позивача, оскільки «ОСОБА_5» та «ОСОБА_5» різні імена, що є перешкодою для прийняття спадщини.

Крім цього, відсутність у спадкодавців ОСОБА_8 та ОСОБА_9 правовстановлюючих документів, свідчить пре те, що останні не набули право власності на спірне майно.

Стверджує, що Львівська міська рада прав позивача жодним чином не порушувала, оскільки сама позивач впродовж 2006-2016 років не вчиняла жодних дій для прийняття спадщини та оформлення право власності, тому судовий збір не може бути відшкодований зі сторони Львівської міської ради на користь позивача.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 лютого 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавців у зв'язку відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також через помилку у заповіті, при цьому позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті бабці ОСОБА_8 та за законом після смерті діда ОСОБА_9, вважається такою, що прийняла спадщину, відтак враховуючи відсутність інших спадкоємців та неможливості оформлення спадщини в нотаріальному порядку, суд прийшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачкою в порядку спадкування права власності на спадкове майно.

Крім цього, суд встановив факт належності заповіту позивачці, оскільки спадкодавець ОСОБА_8 заповіла все своє майно онуці, однак допущено помилку в заповіті в імені позивачки ОСОБА_5

Також, додатковим рішенням від 24.02.2017 року суд, в порядку розподілу судових витрат, суд стягнув з відповідача Львівської міської ради на користь ОСОБА_5 2736 грн. 70 коп. судового збору, сплаченого при зверненні із позовом.

Колегія суддів приходить переконання, що висновки суду та оскаржуване додаткове рішення не в повній мірі відповідають зазначеним вище вимогам закону з наступних підстав.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

З матеріалів справи встановлено, що 21 вересня 2000 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Ковтун Л.Б., за яким остання заповіла все своє майно онуці ОСОБА_5, однак у такому помилково ім'я позивачки замість «ОСОБА_5» зазначено «ОСОБА_5».

Зважаючи на одночасні вимоги про встановлення факту та визнання права, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для встановлення факту належності правовстановлюючого документа, а саме, що заповіт віл 21 вересня 2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 4-1029, посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., складений ОСОБА_8 належить ОСОБА_5, а також про розгляд такої вимоги в порядку позовного провадження, оскільки зважаючи на спірні правовідносини, можливість встановити такий факт в окремому провадженні, закон виключає.

В свою чергу, згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття право власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, визначеному ЦК України.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності може бути визнано на підставі рішення суду за умови наявності правових підстав для підтвердження позивачем права власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_10, який є сином покійних ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 10, 12-13).

Таким чином, позивач ОСОБА_5 є онукою для ОСОБА_8 та ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_8 померла, про що зроблено відповідний актовий запис № 1898, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 (а.с. 16).

21 вересня 2000 року ОСОБА_8 склала заповіт, за яким заповіла все свої майно онучці ОСОБА_5, при цьому у заповіті помилково ім'я позивачки замість «ОСОБА_5» зазначено «ОСОБА_5» (а.с. 15).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року про що складено відповідний актовий запис № 438, видано свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_3

Після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відкрилась спадщина на належне їм майно.

Згідно довідки від 26.03.1997 р., виданої головою ЖБК № НОМЕР_1, ОСОБА_8 належить квартира АДРЕСА_5, загальною площею 52,5 кв.м., довідка видана для оформлення права власності (а.с. 14).

В свою чергу, відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу № НОМЕР_1 від 19 липня 2016 року за № 86, ОСОБА_8 була членом ЖБК № НОМЕР_1, їй належить в цьому кооперативі квартира АДРЕСА_6, який зданий в експлуатацію у 1988 році. ОСОБА_8 у жовтні 1991 року повністю внесла свій пайовий внесок за вказану квартиру, який становить 9617 крб. (а.с. 30).

З довідки № 2/8404 від 29.06.2016 року, виданої ОКП ЛОР №БТІ та ЕО» встановлено, що станом на 29.12.2012 року квартира АДРЕСА_7 на праві особистої власності не зареєстрована і свідоцтво про право власності не видавалося (а.с. 19).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім»ї і прописку № 57 від 27.06.2016 року, за адресою АДРЕСА_8 прописані ОСОБА_8 (знята з реєстрації 07.2011 року у зв»язку із смертю), ОСОБА_9 ( з 1989 року, знятий з реєстрації 13.09.2016 року у зв»язку із смертю), ОСОБА_5 (з 18.10.2013 року) (а.с. 18).

Звернувшись в нотаріальну контору позивач ОСОБА_5 отримала відмову приватного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у зв'язку відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також помилки в заповіті.

В свою чергу, відповідно до роз»яснень, наведених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_8 в жовтні 1991 року повністю внесла свій пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_5, тому до складу спадщини включається вказана квартира, а не пайовий внесок на таку.

Разом з тим, відповідно до ст. 30 ЦПК сторонами у справі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем є фізичні та юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З копій матеріалів спадкової справи № 34-2016 вбачається, що батько позивачки ОСОБА_10 подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини за законом на користь спадкоємця іншої черги, і з врахуванням такої заяви позивач ОСОБА_5 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9

Наведене свідчить про те, що після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9, інших спадкоємців, крім ОСОБА_5, які б прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, немає, відтак належним відповідачем по справі є Львівська міська рада, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам та встановленим обставинам по справі в їх сукупності, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, при цьому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27 грудня 2016 року.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення судового збору з відповідача Львівської міської ради, оскільки у справах за позовами спадкоємців до органів місцевого самоврядування про визнання права власності на спадкове майно, судовий збір стягується із спадкоємців, при цьому у матеріалах справи відсутні дані щодо оспорювання Львівською міською радою прав позивача на зазначене вище спірне майно, тому додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року необхідно скасувати.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року про стягнення з Львівської міської ради на користь ОСОБА_5 2736 грн. 70 коп. судового збору - скасувати.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Копняк

С.М. Бойко