Справа №522/9507/15-ц
Провадження № 2/522/3909/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді: Бойчука А. Ю.

при секретарі Гасуляк С. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про поділ майна подружжя, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності набутої подружжям за час шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015р. ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 та просила суд визнати за нею право власності на ? частину квартири загальною площею 63,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати свідоцтво про право власності серія та номер 29305473, видане 11.11.2014 року реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області на квартиру загальною площею 63,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, видане на імя ОСОБА_4 та покласти судові витрати на відповідача.

У червні 2015 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, відповідно до збільшених позовних вимог, просив визнати спільно нажитим майном подружжя, що підлягає розділу: квартиру АДРЕСА_3; рухоме майно зареєстроване за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; будівельні матеріали, побутову техніку, предмети домашнього господарського значення придбані подружжям в період з 24.10.2003 року по 07.08.2014 року; визначити за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 частку у спільній сумісній власності подружжя, а також у тій частині власності яка була збільшена у майні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1: квартирі АДРЕСА_3; рухомому майні зареєстрованому за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 24.10.2003 року по 07.08.2014 року; будівельні матеріали, побутову техніку, предмети домашнього господарського значення придбані подружжям в період з 24.102003 року по 07.08.2014 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси суддею Івченко В. Б. справу за позовом ОСОБА_2 було обєднано в одно провадження.

У судових засіданнях ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, та заперечували в позовних вимог до неї в частині, що суперечить її вимогам.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні не зявився, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У минулих судових засіданнях підтримував свої позовні вимоги та заперечував проти позовних вимог до нього.

Статтею 27 ч. З ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Законодавець у ст.157 ЦПК України стосовно строків розгляду справи звернув увагу на те, що справа в суді розглядається протягом розумного строку. В контексті ст. 6 ч. І Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка поряд з практикою Європейського Суду з прав людини, є джерелом права в Україні «розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливість предмета спору для заявника».

Враховуючи позовні вимоги сторін, які в деяких частинах є взаємовиключні, не зважаючи на неявку відповідача ОСОБА_2 суд вирішує розглядати справу у його відсутність згідно ст. 169 ЦПК України на підставі наявних у ній доказів.

Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного Кодексу України та ч.3 ст.368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст.71 Сімейного Кодексу України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.372 Цивільного Кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що долі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2003 року Відділом РАГС Київського районного управління юстиції м. Одеси був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Від шлюбу мають спільних дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до Свідоцтва про народження від 06.07.2004 року, актовий запис №899 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, відповідно до свідоцтва про народження від 17.08.2006 року, актовий запис №699.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.08.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Позивач, ОСОБА_1, просить суд визнати за нею право власності на ? частину квартири загальною площею 63,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. При цьому зазначає, що вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

09 квітня 2008 року між Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» (Сторона -1) та ОСОБА_2 О.(Сторона -2) було укладено договір про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу, предметом якого є участь ОСОБА_2 у фінансуванні будівництва обєкту фінансування, розташованого в ЖК «Армійський». (а. с. 14-17)

Відповідно до п. 2.2. Договору, фінансування будівництва здійснюється ОСОБА_2 шляхом придбання відповідного пакету облігацій в рахунок погашення якого по закінченні будівництва та прийняття ЖК «Армійський» в експлуатацію Сторона 1 передає Стороні 2 обєкт фінансування та пакет документів, необхідних для оформлення Стороною 2 права власності на обєкт фінансування у встановленому законом порядку, ідентифікуючі характеристики обєкту фінансування наведені в Акті вибору обєкту фінансування, що є невідємною частиною цього договору.

З акту виконання договору купівлі-продажу цінних паперів №Б 655/ОВ/Е (А) від 10 квітня 2008 року вбачається, що ОСОБА_7 було передано грошові кошти за відповідний пакет облігацій у розмірі 407 550,12 гривень в порядку та строки зазначені у договорі купівлі-продажу цінних паперів №Б 655/ОБ/Е (А) від 10.04.2008 року, номінальна вартість цінних паперів складає 228 300,40 гривень (а. с. 18).

Тож пакетом 5651 іменованих облігацій відповідач профінансував будівництво 56,51 кв. м. нерухомості.

Згідно акту погашення облігацій №ПОГ/1к5.12п.5с/А16 від 14.02.2014 року, ПП виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» та ОСОБА_2 дійшли згоди провести погашення облігацій грошовими коштами по номінальній вартості, відповідно до попередньо укладеного Договору про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу прав №1к5.12п.5с/А165 від 09.04.2008 рокую ( а. с. 72)

14 серпня 2014 року ПП виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» (Сторона -1) та ОСОБА_2 О.(Сторона -2) уклали угоду до договору про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к5.12п.5с/А165 від 09.04.2008 року, відповідно до якої у звязку з погашенням цінних паперів грошовими коштами сторони визнають Договір розірваним, а зобовязання щодо передачі обєкту фінансування припиненими (а. с. 28).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №102 від 08 вересня 2014 року ОСОБА_3 сплатив ПП виробничо-комерційній фірмі «Мікромегас» грошові кошти у сумі 257 230 гривень на підставі оплати майнов. Прав згідно договору МП55.12п.5с від 05.09.2014 року ( а. с. 74).

З копії видаткового касового ордеру від 08.09.2014 року вбачається, що ПП виробничо-комерційна фірма «Мікромегас» повернула ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 257230,00 гривень відповідно до заяви від 14.08.2014 року (а. с. 70).

18.10.2013 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України було видано сертифікат серії ІУ №70 від 14.11.2013 року, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 8-Б. (а. с. 66)

Право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_3 11.11.2014 року (а. с. 85).

Тобто, ОСОБА_2 не сплатив повну вартість квартири і не набув майнові права на неї, а відтак не міг розпоряджатися майновими правами на цей обєкт .

Натомість первинна державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_5 була здійснена на підставі договору № МП55.12п.5с від 05.09.2014 року за ОСОБА_3.

Згідно ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зі змісту ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Аналогічні вимоги містяться в п.8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкту нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК), відтак статтею 331 ЦК не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

З урахуванням зазначеного суд доходить висновку, що зазначене майно (тобто квартиру АДРЕСА_6) не підлягає поділу так як воно не належить ОСОБА_3 на праві власності згідно чинного законодавства.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на частину отриманих грошових коштів згідно акту погашення облігацій №ПОГ/1к5.12п.5с/А16 від 14.02.2014 року.

Враховуючи, що позовні вимоги про скасування свідоцтва про право власності повязані з вимогами про визнання права власності на цю квартиру, у задоволенні яких судом відмовлено, тому у задоволені зазначених вимог також слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 згідно яких він просив визнати спільно нажитим майном подружжя, що підлягає розділу: що підлягає розділу: квартиру АДРЕСА_3; рухоме майно зареєстроване за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; будівельні матеріали, побутову техніку, предмети домашнього господарського значення придбані подружжям в період з 24.10.2003 року по 07.08.2014 року; визначити за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 частку у спільній сумісній власності подружжя, а також у тій частині власності яка була збільшена у майні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1: квартирі АДРЕСА_3; рухомому майні зареєстрованому за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 24.10.2003 року по 07.08.2014 року; будівельні матеріали, побутову техніку, предмети домашнього господарського значення придбані подружжям в період з 24.102003 року по 07.08.2014 року суд зазначає наступне.

В той же час, згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно зясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК України).

Згідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд звертає увагу на той факт, що позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказане майно набуте ними під час шлюбу і є обєктом спільної власності подружжя.

Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають істотне значення для даної справи,висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженнями в судовому засіданні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 63, 69 СК України, ст. ст. 7, 8, 10, 15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про поділ майна подружжя відмовити у повному обсязі.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності набутої подружжям за час шлюбу відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : А. Ю. Бойчук