АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/1576/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/789/215/17 Доповідач - Фащевська Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Щавурська Н. Б., Загорський О. О.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

Сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 інтереси якої представляє ОСОБА_2 на рішення Теребовлянського районного суду від 21 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання автомобіля «Ford-transit» державний номерний знак НОМЕР_3 номер кузова НОМЕР_1 номер двигуна НОМЕР_2, piк випуску 1993, колір - сірий спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цього автомобіля.

В обгрунтування своїх вимог позивачка вказала, що даний автомобіль придбаний нею та відповідачем під час перебування у шлюбі, а тому вона має право власності на 1/2 його частину.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 21 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно у спільній сумісній власності відмовлено у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

ОСОБА_1 інтереси якої представляє ОСОБА_2 звернулася в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, в якій вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, що призвело до такого висновку.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду від 21 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення яким визнати автомобіль «Ford-transit» державний номерний знак НОМЕР_3 номер кузова НОМЕР_1 номер двигуна НОМЕР_2, piк випуску 1993, колір - сірий спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля за кожним.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль «Ford-transit», ОСОБА_3 придбав в результаті проведеного обміну на автомобіль ВАЗ, придбаний ним до одруження, а тому він не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Всупереч цьому висновку, суд також вказав, що спірний автомобіль придбаний відповідачем за кошти, які йому позичила його мати, а тому є його особистою власністю.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є суперечливими, побудованими на неналежних доказах, а тому не відповідають вимогам закону та встановленим обставинам по справі, в зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в порядку ст. 309 ЦПК України.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 23 червня 2015 року у Чортківському міськрайонному відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №130.

05.11.2015 року на відповідача ОСОБА_3, був зареєстрований автомобіль марки «Ford-transit» державний номерний знак НОМЕР_3 номер кузова НОМЕР_1 номер двигуна НОМЕР_2, piк випуску 1993, колір - сірий.

Відповідно до п.1, 3 ч.І ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до частини 1 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.57,58 ЦПК України суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На заперечення позову та на обґрунтування своїх доводів про купівлю спірного автомобіля за особисті кошти, відповідач вказав, що придбав спірний автомобіль в результаті договору міни його на автомобіль, який був придбаний ним до одруження.

Відповідно до ч. 1,2,3,4 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доказів того, що автомобіль придбано в результаті обміну транспортних засобів позивачем не надано і в судовому засіданні не здобуто.

Посилання на те, що відповідач визнавав факт укладення договору міни, колегія не приймає до уваги, оскільки судом встановлено, що автомобіль ВАЗ не був власністю відповідача. Як ствердив сам відповідач у судовому засіданні в апеляційній інстанції, даний автомобіль був придбаний його батьком по генеральному дорученню і переданий останнім в користування відповідача.

Крім цього, відповідач на обгрунтування своїх вимог також послався на те, що купив автомобіль за кошти, які йому позичила мати, що встановлено рішенням Теребовлянського районного суду від 24 листопада 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у розмірі 3000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 76770 грн. та 635,06 доларів США - проценти за користування позикою, що в гривневому еквіваленті становить 16251 грн. 18 коп.

Разом з тим, факт позики, сам по собі не може бути доказом того, що мати позичила кошти тільки сину, відповідачу по справі.

Судом встановлено, що на час отримання позики для купівлі автомашини позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали спільно. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 зверталась з позовом про повернення позики до двох відповідачів. Від своїх вимог про стягнення заборгованості по договору позики з ОСОБА_1 ОСОБА_6 не відмовилась, а звернулась із заявою про залишення позову в частині вимог до ОСОБА_1 без розгляду, що не позбавляє її права згідно ст.207 ЦПК повторно звернутись з аналогічним позовом до суду.

Враховуючи обставини справи та вимоги закону колегія вважає, що відповідачем не доведено підстав для віднесення спірного майна -автомобіля марки «Ford-transit» державний номерний знак НОМЕР_3 номер кузова НОМЕР_1 номер двигуна НОМЕР_2, piк випуску 1993, до об'єктів його особистої власності, а тому колегія вважає, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач відчужив спірний автомобіль, що стверджується Витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 27.01.2017 року за № 19/323. Враховуючи наведене, колегія вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину даного автомобіля слід відмовити в зв'язку з його відсутністю.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 інтереси якої представляє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Теребовлянського районного суду від 21 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно у спільній сумісній власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: О.О. Загорський

Н.Б. Щавурська