справа № 198/217/15-ц
провадження № 2/0198/1/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року Юрївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Гайдар І.О., за участю секретарів судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4, представника відповідачки за первісним позовом, відповідача за первісним позовом ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Юрївка Юрївського району Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за договором про надання кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені, та зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

ПАТ "УкрСиббанк" звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за договором про надання кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені, обґрунтовуючи позовні вимоги таким.

Згідно з укладеним договором № 0 від 04.12.2007 року (з додатковими угодами) ОСОБА_6 отримала споживчий кредит в іноземній валюті в сумі 60 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до умов договору погашення заборгованості мало здійснюватися в наступному порядку - відповідачка ОСОБА_6 зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03.12.2028 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,9 % річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідачки ОСОБА_6 за кредитним договором, між позивачем, ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 0/2 від 04 грудня 2007 року.

Відповідно до умов договору поруки поручитель зобов'язався відповідати в повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

Однак, ОСОБА_6 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, допускаючи прострочення платежів.

На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів кошти в сумі 1 782 704 гривень 69 копійок, з яких: 52 679,17 дол. США, що за курсом НБУ становить станом на 24.02.2015 року 1 493 352,59 грн., - кредитна заборгованість, 8 732,17 дол. США, що за курсом НБУ станом на 24.02.2015 року становить 247 540,13 грн., - заборгованість за процентами, 6 411,47 грн. - пеня за прострочення сплати по кредиту, 35 400,50 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

В свою чергу, ОСОБА_6 подала зустрічний позов, в обґрунтування вимог зазначаючи, що при укладенні між нею та ПАТ "УкрСиббанк" кредитного договору № 0 та додаткових угод до нього банком допущено істотне порушення прав позичальника як споживача фінансових послуг через невиконання вимог законодавства щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору. В звязку з допущеними банком порушеннями ОСОБА_6 під час підписання договору була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для себе наслідки, які можуть настати через отримання кредиту на умовах, вказаних в договорі.

Крім того, ОСОБА_6 вважає, що при укладенні договору банком були допущені істотні порушення нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок споживчого кредитування фізичних осіб. Формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, а виконання договору направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачуваних втрат у боржника.

Враховуючи зазначене вище, просить (з урахуванням заяв про зміну підстав позову та відмови від частини позовних вимог) визнати договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04.12.2007 року недійсним з моменту підписання.

В судовому засіданні представник ПАТ "УкрСиббанк" підтримала вимоги за первісним позовом, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 просила відмовити, посилаючись на їх безпідставність та пропуск позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5, який одночасно діє від імені ОСОБА_6, підтримав зустрічний позов останньої та вважав необхідним визнати недійсним кредитний договір, проти задоволення первісного позову заперечував.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

04 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" та ОСОБА_6 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 60 000,00 дол. США для придбання нерухомого майна. Позичальник зі своєї сторони зобовязалась повернути кредит в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 03 грудня 2028 року. За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, ОСОБА_6 повинна була сплатити проценти у розмірі 12,9 % річних. В подальшому розмір процентної ставки міг переглядатись банком за умови обовязкового повідомлення про це позичальника (Т. 1, а.с. 4-9, 51).

Додатком № 1 від 04.12.2007 року до кредитного договору сторони погодили графік погашення кредиту, відповідно до якого визначили можливо допустимий розмір заборгованості на конкретну дату погашення чергового платежу по кредиту (Т. 1, а.с. 10-15).

В цей же день між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту, за якою погоджено додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» з позначенням щомісячних обовязкових платежів по сплаті кредитної заборгованості, оплаті відсотків за користування кредитними коштами та інших платежів, передбачених умовами кредитного договору (Т. 2, а.с. 172-176).

03 лютого 2009 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_6 укладено додаткові угоди № 2 та № 3 до договору про надання споживчого кредиту, при цьому сторони домовились щодо зміни схеми погашення кредиту та про перенесення строків виконання зобовязань позичальника зі сплати процентів за договором (Т. 1, а.с. 16-18, Т. 2, а.с. 155-160).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідачки ОСОБА_6 за вказаним кредитним договором між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_5 04 грудня 2007 року укладено договір поруки № 0/2, за пунктом 1.1. якого поручитель зобовязався відповідати за невиконання позичальницею усіх зобовязань перед кредитором, що виникають з кредитного договору № 0 від 04.12.2007 року. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною (Т. 1, а.с. 19-20).

Також, в забезпечення виконання зазначених кредитних зобовязань між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки № 0/1 нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 227-229).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших,

крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ (надалі Закон № 1023-ХІІ) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, в разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору.

Крім того, як роз'яснено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З умов кредитного договору (п. 1.4.) виходить, що кошти ОСОБА_6 надано на споживчі цілі для придбання квартири, тому оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Оскільки спірні правовідносини виникли 04.12.2007 року, суд застосовує Закон № 1023-ХІІ у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин.

Так, пунктом 2 частини 2 статті 11 Закону № 1023-ХІІ встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Разом з тим, із досліджених під час судового розгляду доказів виходить, що позивачка за зустрічним позовом була ознайомлена лише з тією інформацією, яка викладена безпосередньо в змісті самого договору, що розроблений банком. До суду не подано доказів надання ОСОБА_6 інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач дій, спрямованих на ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору, не вчиняв.

Це також підтверджується відсутністю підпису співробітника банку у відповідних розділах анкети-заяви позичальника та поручителя про ознайомлення останніх з умовами кредитування (Т. 2, а.с. 215, зворотний бік, а.с. 220).

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

10 травня 2007 року постановою Правління Національного банку України № 168 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808) затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, пунктами 3.2, 3.3 та 3.4 яких встановлено таке.

Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту;

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги; про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом,якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Натомість відповідно до висновку судової економічної експертизи від 25 листопада 2016 року № 6/11.3/1533, проведеної за ухвалою суду експертом Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, договір споживчого кредиту та додатки до нього не містять загальної сукупної вартості кредиту, а розрахунок реальної відсоткової ставки за кредитом занижено на 0,36 % (Т. 5, а.с. 10, зворотний бік), що є грубим порушенням вимог законодавства, а саме підп. «д» п. 2 ч. 2 та п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ (в редакції на час укладення договору) та п.п. 3.2, 3.3 та 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Також судовим експертом ДНДЕКЦ МВС України встановлено, що умовами Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04.12.2007 р. та Додатку № 3 до нього не передбачено сплату комісій за надання кредитних коштів (т. 5 а.с. 6, зворотний бік та а.с. 13, зворотний бік). Але, банк нарахував комісію у сумі 4 545 грн. (900 доларів США за курсом НБУ на дату сплати), яку ОСОБА_6 відповідно до квитанції № 60 від 04.12.2007 р., сплатила (т. 2 а.с. 181).

Оскільки вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Таким чином, висновком експерта підтверджується, що відповідач за зустрічним позовом скористався обєктивним браком у ОСОБА_6 знань, необхідних для здійснення правильного та свідомого вибору при підписанні оспорюваного договору. В той час як банк, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ не надав позивачці відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив останню до сплати платежів, на які вона не погоджувалась, на незаконних підставах.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 Закону № 1023-ХІІ права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку з цим суд вважає, що права позивачки як споживача фінансових послуг є порушеними.

Судом встановлено та не заперечується представниками банку, що до 04.12.2007 року ОСОБА_6 не мала в АКІБ «УкрСиббанк» жодного відкритого банківського рахунку (поточного, вкладного, кредитного чи іншого).

Порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах (надалі Порядок відкриття рахунків) врегульований відповідною інструкцією, затвердженою 12.11.2003 року постановою Правління Національного банку України № 492 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 року за № 1172/8493).

Перед укладенням кредитного договору № 0 за заявою ОСОБА_6 04.12.2007 року в АКІБ «УкрСиббанк» їй було відкрито поточний рахунок в валюті України гривні № 5500, про що свідчить договір банківського рахунку № 1572855 (Т. 2, а.с. 229, 234).

Банком не надано доказів відкриття позичальницею будь-яких інших банківських рахунків, як то поточного, вкладного чи кредитного.

Виходячи зі змісту п. 2.1. договору банківського рахунку № 1572855, посадові особи банку мали право відкрити клієнту рахунок в іноземній валюті лише за умови попереднього відкриття в цій же банківській установі поточного рахунку в національній валюті України на імя ОСОБА_6

Отже, за нормами п. 1.8 Порядку відкриття рахунків та положеннями п. 2.1. договору банківського рахунку № 1572855 АКІБ «УкрСиббанк» відкрив клієнту поточний рахунок № 5500 для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України, при цьому валютою цього договору в силу вимог законодавства та поданої заяви про відкриття могла виступати лише національна валюта України гривня.

Всупереч зазначеному, згідно з пунктом 1.5 договору про надання споживчого кредиту банк зобовязався надати позичальнику кредит, валютою якого став долар США, шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № 5500, куди, як зазначено в ордері-розпорядженні про видачу (погашення кредиту), банк і перерахував кошти в сумі 60 000,00 дол. США з транзитного рахунку № 913 (Т. 2, а.с. 177, зворотний бік).

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів того, що поточний рахунок № 5500 міг бути використаний АКІБ «УкрСиббанк» для операцій з використанням іноземної валюти, тому відповідні положення договору та надання позичальниці валютного кредиту шляхом перерахування 60 000,00 дол. США на зазначений рахунок є незаконними.

Крім того, в пункті 7.7. Порядку відкриття рахунків міститься заборона використання поточного рахунку фізичної особи для проведення операцій, повязаних із здійсненням підприємницької діяльності.

Так, АКІБ «УкрСиббанк», надаючи фізичній особі споживчий кредит, в силу ст. 42 ГК України здійснює підприємницьку діяльність, оскільки одержує прибуток у вигляді процентів, які позичальник сплачує банку за користування кредитними коштами останнього.

Перерахувавши згідно з положенями пункту 1.5 договору про надання споживчого кредиту клієнту ОСОБА_6 кредитні кошти з транзитного рахунку банку № 913 на її поточний рахунок № 5500, АКІБ «УкрСиббанк» тим самим порушив пряму законодавчу заборону на проведення операцій, повязаних із здійсненням підприємницької діяльності, з використанням поточного рахунку фізичної особи.

Також не відповідає вимогам діючого законодавства України пункт 3.4.1. договору споживчого кредиту, за умовами якого позичальник зобовязується повернути суми кредиту і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок банку № 913.

Зокрема, згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України (надалі Інструкція), затвердженою 17.06.2004 року постановою Правління Національного банку України № 280 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 року за № 919/9518), рахунок № 913 є аналітичним (транзитним) рахунком банку, призначеним для обліку сум за іншими розрахунками, в якому відображаються операції з цінними паперами та інші активи і зобовязання.

Натомість суми погашення заборгованості по довгострокових іпотечних кредитах, який надано ОСОБА_6, повинні проводитись по класах рахунків з початковим кодом «2233…». За дебетом рахунку проводяться суми наданих кредитів, а за кредитом рахунку суми погашення заборгованості; суми заборгованості, що перераховані на відповідні рахунки простроченої та сумнівної заборгованості.

Таким чином, на рахунок № 913 взагалі не можуть бути зараховані суми погашення заборгованості по довгостроковому іпотечному кредиту, який надано позивачці за зустрічним позовом 04 грудня 2007 року. Договір на обслуговування вказаного рахунку між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 не укладався, рахунок не являється рахунком клієнта та є відмінним від поточного чи кредитного рахунків.

За висновком судової економічної експертизи від 25.11.2016 року судовим експертом встановлено, що документально за даними бухгалтерського обліку ПАТ «УкрСиббанк» не підтверджується заборгованість ОСОБА_6 за договором про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до виписок, наданих банком експерту на дослідження, по вказаному кредитному договору за період з 04.12.2007 р. по 01.09.2016 року по рахунках 2233…, 2237…, 2238… залишки заборгованості дорівнюють 0,00 дол. США, заборгованість ОСОБА_6 перед банком відсутня (Т. 5, а.с. 10-12).

Крім того, експертом встановлено, що меморіальний ордер № НОМЕР_1 від 04.12.2007 року на суму 60 000,00 дол. США в бухгалтерському обліку ПАТ «УкрСиббанк» не відображався. Більше того, вказаний меморіальний ордер не є документом, що підтверджує зарахування кредитних коштів, а саме 60 000,00 дол. США на поточний рахунок № 5500 ОСОБА_6 (Т. 5, а.с. 11).

Статтею 18 Закону № 1023-XII визначено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 вказаної статті, при цьому перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши вказану норму закону, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 ЦК України. Разом з тим, зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, встановленими пунктом шість цієї норми.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства на практиці виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права, з дотриманням прав та інтересів інших осіб, тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, меж здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи, адекватному її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Розумність це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів всіх учасників, а також публічного інтересу.

Дослідивши умови договору про надання споживчого кредиту, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що спірний правочин містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст.18 Закону № 1023-ХІ та обмежує права позивача як споживача фінансових послуг з огляду на таке.

Так, пунктом 5.2. спірного кредитного договору передбачено право банку змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі, крім іншого, здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більш ніж на 5 відсотків у порівнянні з курсом, який діяв на час укладення договору).

Отже, виходячи зі змісту вказаного пункту, в разі дефляційних процесів банк має право на збільшення процентної ставки. Натомість договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки в разі інфляційних процесів. Станом на час подання позову курс гривні до долару США перевищував 28 грн. за один долар, тоді як при укладенні договору курс становив 5,05 грн. за один долар.

Таким чином, п 5.2 договору за умови відсутності дзеркальної норми, яка б захищала права позичальника у разі інфляції, є несправедливим по відношенню до позивачки.

Оскільки проценти входять до ціни договору, суд доходить висновку, що ціна договору є несправедливою.

Всупереч загальним принципам цивільного законодавства та вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору про надання споживчого кредиту порушують принцип добросовісності та розумності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін на шкоду споживача фінансових послуг, тому є несправедливими.

З огляду на все зазначене вище, договір про надання споживчого кредиту № 0 підлягає визнанню недійсним як такий, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 0 між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 0/2 від 04 грудня 2007 року, за умовами якого останній зобов'язався відповідати в повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України порука є одним з видів забезпечення виконання зобовязань.

Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи з того, що кредитний договір є недійсним з моменту його укладення, тому, як наслідок, недійсним є і договір поруки, тому позов в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_5 як з поручителя задоволенню також не підлягає.

Таким чином, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилались учасники судового провадження як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04.12.2007 року такими, що підлягають задоволенню, а позовні вимоги ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за договором про надання кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо застосування за заявою представників ПАТ "УкрСиббанк" правових наслідків недійсності кредитного договору, передбачених ст. 10571 ЦК України, суд зазначає таке.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Положення статті 10571 ЦК України набрали чинності з 4 листопада 2012 року, тобто після укладення договору споживчого кредиту № 0, укладеного 04 грудня 2007 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Саме така правова позиція сформована в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд також не вбачає підстав для задоволення заяви ПАТ "УкрСиббанк" про застосування строку позовної давності, виходячи з такого.

До позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним укладеного між нею та банком договору споживчого кредиту відповідно до статті 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи виходить, що ОСОБА_6 дізналась про порушення свого цивільного права лише після ознайомлення з позовною заявою ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення заборгованості за кредитом та доданими до неї документами.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачкою за зустрічним позовом сплачено судовий збір (т. 1, а.с. 153), який відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ПАТ "УкрСиббанк".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 294ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за договором про надання кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання кредитного договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 грудня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та ОСОБА_6.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (код за , місцезнаходження: 61050, м.Харків, просп. Московський, 60) на користь ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: 51410, Дніпропетровська обл., Павлоградський район, с. Булахівка, вул. Папаніна, 10) судовий збір у розмірі 244,00 грн. (двісті сорок чотири) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Юрївський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.О.Гайдар