Справа № 214/3051/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі заяву відповідача ОСОБА_3 та її представника про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 жовтня 2016 року по цивільній справі за позовом ПАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_1» до ОСОБА_3 про виселення, суд, -

ВСТАНОВИВ:

До Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу надійшла заява відповідача ОСОБА_3 та її представника, в якій останні просять скасувати заочне рішення по справі, яке винесено 17 жовтня 2016 року.

В обґрунтування заяви зазначили наступне. 17 жовтня 2016 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу винесено заочне рішення по цивільній справі №214/3051/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк», надалі за текстом «ПАТ», до ОСОБА_3 яким виселено сина відповідача малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто з відповідача на користь ПАТ судовий збір у сумі 1378 грн. 00 коп. Вказує, що про розгляд даної справи 17 жовтня 2016 року відповідач повідомлена не була. Про існування даного рішення відповідач дізналася 16 грудня 2016 року з Єдиного Державного реєстру судових рішень, після чого в суді 16 грудня 2016 року отримала рішення суду. Відповідно до ст. 228 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача; заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Вважає, що заочне рішення підлягає скасуванню у зв'язку з наступним. Статтею 224 ЦПК України передбачені умови проведення заочного розгляду справи, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд може винести заочне рішення лише у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зазначає, що позовну заяву, як і будь-яких інших документів із суду відповідач не отримувала. Відповідач не була присутня під час розгляду справи, тому була позбавлена можливості надати пояснення, заперечення та докази, чим було порушено її право на змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, передбачених ст.ст.10,11 ЦПК України. Тому рішення в розумінні ст.ст.213, 214 ЦПК України вважає незаконним. У рішенні суду зазначено, що на адресу ОСОБА_3 направлено повідомлення про добровільне звільнення квартири за адресою: АДРЕСА_1. Натомість ніякого повідомлення про звільнення вказаної квартири відповідач не отримувала. Згідно з вимогами статті 109 ЖК України, якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у місячний строк з дня отримання вимоги про виселення, якщо сторонами не погоджено більший строк, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Також підставою для скасування рішення суду вважає той факт, що квартира не була придбана ОСОБА_6 за рахунок кредиту (позики) банку, отриманого нею згідно з укладеним між нею та ПАТ кредитним договором від 25 липня 2008 року. Наполягає, що виселення малолітнього сина відповідача, без надання іншого жилого приміщення не відповідає вимогам статті 109 ЖК України. Вважає, що виселення з квартири без надання іншого житла не відповідає вимогам статей 109, 132-2 ЖК України, Постанові КМ України № 422 «Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання», а також правовим висновкам Верховного Суду України у справах N 6-3173цс15 від 06.07.2016 року, N 6-2947цс15 від 3 лютого 2016 року. У правовій позиції Верховного Суду України у справі N 6-2947цс15 від З лютого 2016 року зазначено наступне: «За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК України). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК України». Статтею 132-2 визначений порядок надання і користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання. Згідно з даною статтею, жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми. вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Зазначаючи, що незважаючи на те, що третьою особою у справі є служба у справах дітей виконкому Саксаганської районної у місті ради, якій відомо, що відповідач є малозабезпеченою особою та одинокою матір'ю, судом не досліджені дані обставини справи та не з'ясовано де буде проживати дворічна дитина після виселення. Згідно з довідкою виконкому Саксаганської районної у місті ради №7281 від 20. грудня 2016 року ОСОБА_3 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Саксаганської районної у місті ради та одержує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям щомісячно у розмірі 441 грн. 88 коп. за період з 1 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року. Згідно з довідкою виконкому Саксаганської районної у місті ради №7280 від 20 грудня 2016 року, ОСОБА_3 перебуває на обліку та одержує допомогу одинокої матері.

У судовому засіданні представник позивача висловила думку про залишення заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення по даній справі без задоволення, а рішення без змін. При цьому у своїх поясненнях підтвердила зміст письмових заперечень, згідно яких не погоджується із заявою ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення та вважає, що ухвалене рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17.10.2016року є цілком законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні. Згідно зі ст.228 ЦПК, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення. Аналізуючи зміст заяви, звертає увагу, що в ній обовязково повинні бути зазначені процесуальні обставини для скасування заочного рішення (поважність причин неявки відповідача в судове засідання та неповідомлення їх суду) та матеріальні обставини для скасування (посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення). Згідно зі ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Таким чином, для скасування заочного рішення повинні існувати як обставини процесуального характеру, так і матеріального одночасно. Виходячи з матеріалів справи та протоколу судових засідань. відповідач належним чином був повідомлений та від нього не надійшло жодних клопотань, заперечень чи інших документів щодо розгляду даної справи. Відповідачу надано ряд прав та обов'язків. Зокрема (ст. 128, 131 ЦПК України): після одержання копій ухвали про відкриття провадження у справі і позовної заяви відповідач має право подати суду письмове заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення; сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті; докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Зазначає, що з огляду на вищевикладене, суд за наявності правових підстав та вимог ЦПК України, з урахуванням Листа Верховного Суду України «Про практику ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах» та умов проведення заочного розгляду справ, врахував неявку відповідача в судове засідання; належне повідомлення відповідача про час і місце судового засідання; відсутність поважних причин неявки відповідача; відсутність клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності; відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи а тому суд правомірно провів заочний розгляд справи та виніс судове рішення яке є законним, справедливим та обґрунтованим. Редакція п. 3 ч. 2 ст. 229 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення потрібно не тільки поважність причин неявки відповідача, але й додатково і поважність причин неповідомлення суду про неможливість зявитись в судове засідання. Відповідач не подавав а ні клопотань, а ні заперечень та не просив відкласти розгляд справи за поважністю причини не прибуття на призначені дати судового розгляду. Щодо матеріальних підстав для скасування заочного рішення, зазначає, що відповідач повинен вказати на докази, якими обґрунтовуються заперечення проти вимог позивача.

При цьому, заочне рішення підлягає скасуванню, тільки якщо докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Враховуючи те, що згідно з ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за загальними правилами, можна зробити висновок, що суд, ухвалюючи заочне рішення, повинен дати оцінку всім доказам, які є у справі. Вважає, що, не може бути підставою для скасування заочного рішення посилання відповідача на докази, які були у справі, оскільки вони вже були оцінені судом при ухваленні заочного рішення. Для скасування заочного рішення потрібно, щоб докази були новими (не досліджувались судом при ухваленні заочного рішення) та мали істотне значення для правильного вирішення справи. В той же час в ЦПК України чітко врегульовано порядок подачі доказів. Так, згідно зі ст. 131 сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, до початку розгляду справи по суті; докази, подані з порушенням даної вимоги, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Враховуючи вказане, приходить до висновку, що відповідач, посилаючись на докази, якими обґрунтовуються заперечення, повинен вказати не тільки на нові докази, але й навести поважні причини, чому такі докази не були подані до початку розгляду справи по суті. При спеціальному порядку суд першої інстанції може переглянути заочне рішення, тільки якщо відповідач посилається на докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи у випадку відсутності відповідача з поважних причин; порушення норм процесуального права при ухваленні заочного рішення може бути підставою тільки для апеляційного оскарження. Наполягає, що заочне рішення може бути переглянуте в загальному та спеціальному порядках. Якщо в загальному (апеляційному) порядку досліджується законність та обґрунтованість заочного рішення, то при спеціальному порядку досліджуються тільки вказані відповідачем нові докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи у випадку відсутності відповідача з поважних причин. Стосовно направлення письмової вимоги про виселення зазначає наступне. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вважає, що із системного аналізу положень ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Наполягає, що вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 37 постанови No 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (згідно зі ст. 33 це звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки з задоволенними вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку») іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням. Наполягає, що законодавцем не встановлено для іпотекодержателя обовязку направлення будь-яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 09.09.2015р. по справі № 6-455цс15. Стосовно надання іншого постійного житла зазначає, що стаття 109 ЖК України регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей; виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Згідно ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено положеннями ч. 3 ст.109 ЖК України. Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», не підлягають виселенню особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), якщо договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Вказує, що відповідач не належить до переліку осіб, які проживають у переданій в іпотеку квартирі на умовах договору найму, а тому на нього не поширюється визначене ч.3 ст.40 Закону України «Про іпотеку» обмеження заборони виселення. Стаття 109 ЖК України розміщенав межах глави 2 даного Кодексу, якою регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а тому вважає, що її дія не поширюється на спірні правовідносини стосовно приватного житлового приміщення, врегулювання питань користування якими за змістом положень глави 6 ЖК України містить самостійні підстави щодо виселення з жилих приміщень в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, які не мають імперативних посилань на ст. 109 ЖК України, а тому в даному конкретному випадку судом застосовуються її положення виключно у тих межах, що не суперечать вимогам ст. 40 Закону України «Про іпотеку», як спеціальної правової норми, що самостійно визначає порядок виселення з переданого в іпотеку житлового будинку після прийняття рішення про звернення стягнення на нього. Надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради (п. 6 ч. 1 ст. 15 ЖК України). Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті: приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52). Чинним законодавством не передбачено обов'язку ПАТ надавати інше житло. Ні ст. 109 ЖК УРСР, ні якось іншою нормою чинного законодавства не передбачено обов'язку іпотекодержателя мати житловий фонд та надавати житло особам, яких виселяють з предмету іпотеки.

Представник третьої особи, виконкому Саксаганської районної у місті ради у судовому засіданні висловила думку про неможливість виселення дитини.

Представник відповідача у судове засідання 16 лютого 2017 року не прибула, про час та місце розгляду заяви була належно повідомлена.

Третя особа ОСОБА_6 у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи була належно повідомлена.

Тому заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 231 ч.2 ЦПК України, розглянута за відсутності вказаних осіб.

Вислухавши думку представника позивача та думку представника третьої особи виконкому Саксанганської районної у місті ради, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення не мається. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В рішенні суду від 17 жовтня 2016 року зазначено, що відповідач не зявилася до суду та була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Посилання суду є помилковим.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи (а.с.70-73), позов направлявся та повідомлення про судове засідання на 15 вересня 2016 року направлялися відповідачу за адресою її реєстрації та повернувся до суду за закінченням строку зберігання. Як передбачено ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку; у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, суд належним чином направляв відповідачу позов та повідомлення ї є підстави вважати, що вони вручени належним чином.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач та її представник не навели доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи,

Надані суду відповідачем та її представником довідки, не мають істотного значення для правильного вирішення справи, в заяві про перегляд заочного рішення відповідач та її представник інших доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, також не навели. За суттю заяви про перегляд заочного рішення, відповідач та її представник висловили думку про неправильне застосування судом норм права.

Стаття 232 ЦПК України передбачає, що заочне рішення підлягає скасуванню при встановлені судом двох обставин, а саме того, що відповідач не зявився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин та того, що докази, на які відповідач посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не зявилася в судове засідання 17 жовтня 2016 року та не повідомила суд про причини неявки з поважних причин. Разом з тим, в заяві про перегляд заочного рішення не наведені докази, які мають істотне значення для вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 232, 209-210 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 та її представника про скасування заочного рішення по даній цивільній справі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов