Справа № 724/292/17
Провадження № 2/724/329/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Гураль Л.Л.

секретаря: Рижак П.С.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хотині Чернівецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1, є власником будинку №32А, що знаходиться по вул. Головній в с. Грузинці Хотинського району Чернівецької області. Разом з даним будинком позивачу також належить на прав власності присадибна ділянка.

За вказаною адресою також зареєстровані колишня дружина позивача ОСОБА_2 та син ОСОБА_3. Шлюб було розірвано в 2013 році, однак фактично позивач із відповідачами не проживає однією сімєю з 2003 року. Позивач зазначає, що його колишня дружина в телефонному режимі повідомила проте, що разом із сином виїхали в іншу країну (Італію) і проживають там вже понад 13 років.

На усні прохання відповідачів знятися з реєстрації, останні повідомили, щоб позивач в судовому порядку визнавав їх такими, що втратили користування житловим приміщенням.

Крім цього, позивач пояснює, що не має можливості оформити соціальні виплати та субсидії, оскільки в будинку зареєстровані особи, які фактично там не проживають. Також звертає увагу суду, що відповідачі не проживають в його будинку з 2003 року, не приймають участі в обслуговуванні домашнього господарства, у сплаті комунальних платежів, тощо.

Підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та усунути перешкоди у користуванні власним житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на проживання..

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Також просить суд судові витрати на оплату судового збору з відповідачів не стягувати, проти винесення судом заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, але була належним чином повідомлена про день та час слухання справи, заяви про розгляд справи у її відсутності суду не надала, доводів позивача не спростувала.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, але був належним чином повідомлений про день та час слухання справи, заяви про розгляд справи у його відсутності суду не надав, доводів позивача не спростував.

Тому суд зі згоди позивача ухвалює в справі заочне рішення.

Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок №32 А, що знаходиться по вул. Головній у с. Грозинці Хотинського району Чернівецької області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.44).

Відповідно до довідок Грозинецької сільської ради №206 від 06.02.2017р., №225 від 09.02.2017р., №462 від 30.03.2017р. ОСОБА_1 являється власником будинку, №32 А, що знаходиться по вул. Головній у с. Грозинці Хотинського району Чернівецької області (а.с.23-26).

Крім того, позивачу належить на прав власності земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, що розташована по вул. Головній у с. Грозинці Хотинського району Чернівецької області, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Свідоцтво про право власності від 11.04.2014р. (а.с.21-22).

Рішенням Хотинського районного суду від 16.12.2013р. у справі №724/2464/13 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (до шлюбу Гандзюк) М.Д. розірвано (а.с.28-29).

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає один, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 А в с. Грозинці, однак по місцю реєстрації не проживають, що підтверджується довідками Грозинецької сільської ради №207 від 06.02.2017р. (а.с.24), №164 від 30.01.2017р. (а.с.25), №165 від 30.01.2017р. (а.с. 26).

Зі змісту Акту від 06.02.2017р., складеного Грозинецькою сільською радою, вбачається, що ОСОБА_4 дійсно проживає в житловому будинку №32А, по вул. Головна в с. Грозинці. Також засвідчено факт не проживання за вказаною адресою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (з 2003 року), останні не приймають участі в обслуговуванні домашнього господарства та сплаті комунальних платежів (а.с.31).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство.

На підставі ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 А в с. Грозинці, однак по місцю реєстрації не проживають, з 2003 року у звязку із переїздом в іншу країну (Італія). Відповідачами дані обставини не спростовані.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Наведені докази підтверджують те, що відповідачі не проживають у вказаному будинку понад один рік, тому суд вважає, що вони втратили право користування вказаним житлом.

У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору в розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213, 214, 215, ЦПК України, на підставі ст. 310, 316, 319, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користуванняжитловим будинком №32 А, що розташований по вул. Головній у с. Грозинці Хотинського району Чернівецької області

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернівецької області через Хотинський районний суд терміном десять днів з дня його оголошення, а особами, які не були в судовому засіданні в цей же термін і в цьому ж порядку з дня отримання ними копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повне рішення складено 28.04.2017р.

Суддя: ОСОБА_5