Справа № 189/613/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26.04.2017 року Покровський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Лукінової К.С.

при секретарі Копиця С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покровське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсною реєстрації житлового будинку, визнання недійсним договору дарування, визнання будинку спільним майном, розподілу спільного майна подружжя, визнання права власності на ? частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 20.04.2016 року звернулася до суду з позовом про розподіл майна, після чого уточнивши позовні вимоги останній раз 14.03.2017 року просила суд поновити строки позовної давності, оскільки їй стало відомо про дії відповідачів 1 та 2, лише з моменту подачі позову до суду. Визнати недійсним реєстрацію житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Визнати недійсним договір дарування на будинок по АДРЕСА_1. Визнати будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном. Визнати за нею право власності на ? частку сумісного майна, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 Судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, з 01 серпня 1981 року зареєстрованого у Зеленогайській сільській раді Васильківського району Дніпропетровської обл.., актовий запис № 16. Від цього шлюбу народилося два сина. 28 червня 1996 року між ними було розірвано шлюб, зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Покровського району Дніпропетровської обл., актовий запис № 69. Під час шлюбу ними були придбані речі, що належать їм на праві сумісної власності. Зокрема, це житловий будинок , який знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 Цей будинок вони разом будували у період з 1984 року по 1987 рік, коли перебували у шлюбі. 28 червня 1996 року було розірвано шлюб, однак з цього часу між ними не виникали питання про поділ майна. Вона та її діти продовжували проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_1 Лише в 2015 році відповідач в категоричній формі потребував, щоб вони знялися з реєстрації та виселилися з спірного будинку. Тобто, в теперішній час між нею та відповідачем виник спір про порядок користування та розпорядження майном. Добровільно домовитися вони не змогли, у зв'язку з чим вона змушена була звернутися до суду, бо вважає, що їй як дружині має належати половина будинку, як сумісно нажитого майна. Оскільки, питання про розподіл сумісного майна виник лише у 2015 році вважає, що строки позовної давності нею не порушені. Так,як правовідносини виникли в період з 1984 року по 1991 рік, то до них застосовуються норми цивільного кодексу 1963 року (ст.243 п.1, 2) та кодекс про шлюб та сім'ю 1969 року. Для того, щоб здійснити дарування якої небудь речі, особа яка здійснює дану угоду повинна на законних підставах нею володіти на правах приватної власності. Так, позивач формував свої позовні вимоги виходячи з тих обставин, що будинок за адресою: АДРЕСА_1, будувався в період з 1984 року по 1987 рік відповідачем №1 та позивачем, внаслідок чого цей будинок є об'єктом сумісної власності на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 року. Дії відповідача №2 щодо оформлення права власності та подальшого дарування спірного майна відповідачу №1 суперечить вимогам чинного законодавства, так згідно ст.243 ЦК УРСР від 1963 року договором дарування вважається безоплатна передача майна однією стороною другій стороні. Виходячи з таких обставин, що набуття права власності відповідачем №2 суперечить вимогам чинного законодавства. Згідно ст.48 ЦК УРСР від 1963 року недійсною є та угода , що не відповідає вимогам закону. Позивач наполягає, що спірне майно є побудоване в період перебування в шлюбі. З матеріалів інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1, наданої Синельниківським МБТІ Дніпропетровської обл.. та довідки з архівного відділу Покровської районної державної адміністрації видно, що земельна ділянка під забудову була виділена ОСОБА_2 згідно рішення сесії Просянської селищної ради Покровського р-ну від 09.07.1984 року. Таким чином, перебуваючи з ОСОБА_2 в законному шлюбі, вони почали будівництво житлового будинку. Схематичний план будинку 06.07.1987 році розроблявся на ім'я ОСОБА_2, коли вже фактично був ними добудований житловий будинок, ОСОБА_2 відмовився від земельної ділянки на користь ОСОБА_4 який переоформивши на себе будинок, здає його в експлуатацію і надалі, 03.10.1991 року дарує цей будинок ОСОБА_2 З вищевикладеного видно, що даний житловий будинок , згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України від 1969 року, «Спільна сумісна власність подружжя» - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпоряджання цим майном. Також згідно ст.23 Кодексу про шлюб - сім'ю України від 1969 року «Укладення подружжям угод щодо спільного майна» - майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладанні угод одним з подружжя вважається, що він - діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчудженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Такої згоди вона не давала. Згідно ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 1969 року її частка в спільному майні складає половину. ОСОБА_2 не мав права одноосібно розпоряджатися сумісним майном у вигляді земельної ділянки та недобудованого будинку, а ОСОБА_4 - не мав права оформляти цей будинок на себе та в подальшому дарувати будинок ОСОБА_2 Таким чином дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суперечать її інтересам, як дружини ОСОБА_2 на той час коли вони перебували у шлюбі та інтересам їх спільних дітей, які на той час були неповнолітні. Згідно ст. 11 ЦК УРСР цивільна дієздатність громадян починається з 18 років. Як вбачається з вищевикладеного, на момент прийняття спірного будинку до експлуатації відповідачу 2, ОСОБА_4, було 17 років. Згідно ст. 13 ЦК УРСР в період з 15 до 18 років угоди, що не є дрібно-битовими укладаються з дозволу батьків. Таким чином, ОСОБА_4, не досяг віку цивільної дієздатності на липень 1987 року, дозволу батьків на реєстрацію будинку за адресою АДРЕСА_1 в реєстраційних документах немає, самостійного доходу він не мав, крім того, тільки закінчив навчання в загальноосвітній школі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, 07.07.2016 року подав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що 01.08.1981 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. 28.06.1996 року шлюб між сторонами розірвано. На цей час між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли конфліктні правовідносини, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із відповідним позовом. Між тим, діючим законодавством гарантується захист майнових прав кожного з подружжя. Відповідно до частини 10 статті 7 Сімейного кодексу України „Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист". Окрім того, Сімейним кодексом України визначена також презумпція особистої приватної власності дружини, чоловіка. Відповідно до частини 1 статті 57 СКУ: Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; Стосовно предмету позову: житлового будинку із господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до договору дарування будинку, від 03.10.1991 року, посвідченого секретарем виконкому Просянської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 було подаровано відповідачу ОСОБА_2. Таким чином, зазначене нерухоме майно належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, житловий будинок із господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності не являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя та відповідно не може бути поділений відповідно до ст. 69 СК України. Просив в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, а саме: житлового будинку із господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити в повному обсязі.

Після уточнення позивачкою позовних вимог 14.03.2017 року, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що 14.03.2017 року ОСОБА_1 надала до суду «уточнену позовну заяву». Із «уточненою позовною заявою» не погоджується виходячі з наступного. В частині того, що неповнолітній ОСОБА_4 не мав права оформлювати на себе право власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ст. 53 ЦК УРСР (Недійсність угоди, укладеної неповнолітнім віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років). Угода, укладена неповнолітнім віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника. ОСОБА_1 ніколи не була піклувальником або усиновителем ОСОБА_4 Відповідно зазначеного, в неї відсутнє право на звернення до суду із вимогами про визнання недійсними будь - яких угод укладених неповнолітнім ОСОБА_4 В частині визнання недійсним договору дарування укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_4 Відповідно до ст. 243, 244 ЦК УРСР ОСОБА_2 став власником нерухомого майна за договором дарування, тобто добросовісним набувачем в розумінні ст. 128 ЦК УРСР . Відповідно до ст. 145 ЦК УРСР ( Витребування майна власником від добросовісного набувача). Право витребування майна від добросовісного набувача належить виключно власнику майна. Між тим, ОСОБА_1 ніколи не являлася власником спірного майна в розумінні вимог КпШС України, оскільки: відповідно до ст. 24 КпШС УРСР ( Роздільне майно подружжя) Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 9 КпШС УРСР на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством країни. Відповідно до ст. 10 КпШС УРСР ( Застосування позовної давності) У випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР. Наслідки закінчення строку позовної давності. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 83 ЦК УРСР (Вимоги, на які позовна давність не поширюється) Позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги. Таким чином, на вимоги щодо розподілу майна подружжя позовна давність визначена законами УРСР - поширювалася на загальних підставах. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР ( Обов'язковість застосування позовної давності) Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Вважає, що позивачем порушено строки позовної давності за всіма позовними вимогами. Ствердження ОСОБА_1 що їй не було відомо про те, хто являється власником приватного житлового будинку де вона мешкала понад 30 років - підлягає сумніву, оскільки відомості про власників приватних житлових будинків не являлися таємницею для органів місцевого самоврядування, органів виконавчої влади куди ОСОБА_1 неодноразово зверталася. Наприклад, при отриманні паспорта громадянина України після 1991 року, постановки на реєстраційний облік (прописка), отримання довідок в селищній раді при працевлаштуванні в ГЗК смт. Просяна та оформленні інвалідності та з інших причин, які протягом життя виникають у будь - якої фізичної особи. Окрім того, відповідно до ст.31 ЦПК України, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Проте, вважає, що ОСОБА_1 доповнивши позовні вимоги в частині визнання недійсним правочину (договору-дарування) та реєстрацію житлового будинку порушує вимоги ст. 31 ЦПК України, оскільки не доповнює, а фактично змінює предмет, підстави позову вже після початку розгляду справи судом. Просить суд відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та розподіл сумісного майна - в повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила позов задовольнити посилаючись на вимоги викладені в уточненій позовній заяві та суду пояснила, що в 1981 році зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 В 1984 році він взяв земельну ділянку та вони почали будувати будинок. В 1984 році вони побудували времянку і зимували в ній. 1985 році побудували гараж, сарай та заклали фундамент під будинок та 1986 році побудували будинок. З 1987 році вони вже проживали в будинку, де вона живе по цей час. Два-три роки відповідач не прописував її в будинку, а коли до них смт. Просяна приїхав депутат, вона звернулася до нього зі скаргою, що чоловік не прописує її в будинку, після чого його викликали в селищну раду на бесіду та після того він прописав її в будинку. Звернулася до суду щоб поділити будинок, тому що ОСОБА_2 її висиляє, виганяє, з будинку, душить та б'є, з приводу цього вона викликала працівників поліції, дітей. Що будинок подарований дізналася після розірвання шлюбу в 1996 році, з цього часу не зверталася до суду так як терпіла до того часу поки він не почав виганяти її з будинку. З 2015 року відповідач створив їй несприятливі умови для проживання в спірному будинку, непорозуміння почалися з того часу як ОСОБА_2 почав її виганяти, душити, вона зверталася в відділ поліції писала заяви та скарги, до відповідача приїжджав дільничий проводив з ним бесіди.

Представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючи на вимоги викладені в уточненій позовній заяві та суду пояснив що 1984 році почали будувати будинок закінчили його будувати в 1986 та в 1987 році здали будинок в експлуатацію. Все сплачувалося з сімейного бюджету. В 1987 році в'їхали в будинок та проживають там по теперішній час. За ким зареєстрований будинок позивачка не знала до того часу як звернулася до суду. Все, що вказане в уточнених позовних вимогах підтримує в повному обсязі. З 2015 року відповідач став виганяти позивачку з будинку, створив такі умови при яких в подальшому життя в спірному будинку неможливе, після цього позивачка вирішила звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог та суду пояснив, що 1981 році він прийшов з армії та 01.08.1981 році одружився з позивачкою. Його батьки взяли план (земельну ділянку), який зареєстрували на його брата ОСОБА_4 та почали будувати спірний будинок. Коли брат повернувся з армії він допоміг йому влаштуватися на роботу та стати на квартирний облік, так які він захотів жити в квартирі, а будинок, який вони на той час побудували подарував ОСОБА_2, це було в 1991 році. Після того як брат подарував йому будинок оформленням документації на будинок займався ОСОБА_2 та сплачував все сам, все це обговорювалося в їх сім'ї, при позивачці не обговорювалося так як вона не спілкувалася з його батьками. До того часу поки брат не подарував йому будинок він не був власник ані будинку, ані земельної ділянки. Шлюб з позивачкою розірвали в 1996 році. З початку будинок будувався ОСОБА_4, але жив весь час в ньому він, а брат після того як повернувся з армії жив з батьками. Потім брат йому будинок подарував. Хоча шлюб було розірвано, але вони з позивачкою жили спільно в одному будинку, тільки не підтримували сімейних відносин, спільного бюджету в них не було. Він до теперішнього часу сплачує всі комунальні послуги за весь будинок, поки діти навчалися він оплачував їх навчання, годував, віддавав усе, коли перестав все віддавати в них зіпсувалися відносини. Після розірвання шлюбу вони з позивачкою не жили як чоловік та дружина однією сім'єю.

Представник відповідача ОСОБА_2 -ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на подані ним заперечення, які підтримав в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив суду, що батьки взяли йому план (земельну ділянку) під забудову будинку, з 14 років він приймав участь у будівництві цього будинку разом з братом. З початку построїли гараж, времянку, потім будинок. Будинок будувався за кошти його батьків та брата, не за його кошти, так як він в той час не працював. Документи на будинок були оформлені на його ім'я з дозволу батьків. Закінчилося будівництво будинку в кінці 80-х років. ОСОБА_2 з сім'єю проживав в цьому будинку з самого початку з 1984 року, з початку у времянці, а потім перейшли в будинок. Ввели будинок в експлуатацію та він пішов в армію, коли він повернувся з армії, то пішов працювати на елеватор, там будувався будинок і була можливість отримати квартиру, а так як у нього був будинок він не мав права стати на квартирний облік, тоді він подарував будинок брату ОСОБА_2 Надалі відповідач ОСОБА_4 не з'являвся в судові засідання, направивши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги не визнає.

Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлене наступне:

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб 01.08.1981 року, після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на «ОСОБА_2» (а.с. 5).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний 28.06.1996 року, після шлюбу ОСОБА_1 залишила собі прізвище «ОСОБА_2» (а.с. 6).

Згідно копії реєстраційного посвідчення за реєстровим номером НОМЕР_3 від 04.10.1991 року ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03.10.1991 року реєстровим номером 176 (а.с. 29).

Згідно копії договору дарування будинку від 03.10.1991 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 700 кв.м. (а.с. 30-31).

Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок в АДРЕСА_1 від 06.07.1987 року вказаний житловий будинок належав ОСОБА_3 на підставі договору на право побудови будинку, посвідченого Покровською держнотконторою від 16.06.1987 року реєстр № 771, а з 1991 року цей будинок належав ОСОБА_2 на підставі Договору дарування посвідченого Просянською селищною радою від 03.10.1991 року та вказаний будинок складається з: А-1 житловий будинок (1 - веранда, 2 - передня, 3 - кімната, 4- кімната, 5- кімната, 6 - вбиральня, 7 - кухня, 8 - кухня), Б-1 сарай, Г-1 гараж (а.с. 32-34).

Згідно копії акту приймання в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку та господарських споруд індивідуального забудовника від серпня 1987 року було встановлено, що будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 було розпочато в 1984 році та завершено в 1987 році та відхилень від основного проекту не має і вказаний житловий будинок вважати прийнятим (а.с. 62).

Згідно архівного витягу № 599 від 07.11.2016 року рішення «Розгляду заяв громадян» видно, що рішенням виконавчого комітету Просянської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області № 21 від 19.03.1987 року було вирішено: задовольнити заяву гр-на ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_3, відібрати земельну ділянку для будівництва індивідуального будинку по АДРЕСА_2; задовольнити заяву гр-на ОСОБА_3, жителя АДРЕСА_2, наділити земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 63).

Згідно копії рішення № 21 від 19.03.1987 року було вирішено виділити ОСОБА_3 земельну ділянку НОМЕР_4 розміром 700 кв.м. для будівництва житлового будинку за типовим проектом (а.с. 64).

Згідно копії акту квітня 1984 року вказану земельну ділянку з межовими знаками було передано ОСОБА_3 (а.с. 64).

Згідно копії архівного витягу № 598 від 07.11.2016 року Рішення «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» № 73 від 09.07.1984 року було вирішено: виділити земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків (площею 700 кв.м. кожна) наступним громадянам: ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (знак параграфу) 10/ «так у документах» (а.с. 65).

Згідно заяви ОСОБА_1, що була подана до суду 21.11.2016 року - позивачка визначила ціну позову як 250000 грн. (а.с. 66).

Згідно копії паспорту та відповіді адресно-довідникового підрозділу ГУДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 і дата його народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 76,77-78).

Згідно відповіді КП «Синельниківське МБТІ» № 1 від 12.01.2017 року на запит Покровського районного суду Дніпропетровської області від 27.12.2016 року було надано суду копії архівної справи: копію сводного акту, копію схематичного плану, копію поетажного плану, договір про безстрокове користування земельною ділянкою та будівництво житлового будинку, копія акту введення в експлуатацію, копію договору дарування будинку, за якими власником житлового будинку є ОСОБА_2 і будинок складається з: А-1 житловий будинок, Б-1 сарай, Г-1 гараж. Попереднім власником цього житлового будинку та земельної ділянки був ОСОБА_3, який подарував ОСОБА_2 спірний житловий будинок з господарськими спорудами (а.с. 90-97).

Суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи та наданих пояснень сторонами та їх представниками, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1981 року по 1996 рік. В 1996 році сторони шлюб розірвали та припинили фактичні шлюбні відносини та не проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, не вели спільного бюджету, побуту та господарства. Однак, ОСОБА_1 залишилась проживати в спірному житловому будинку до цього часу, що також не було заперечено сторонами в ході розгляду справи та позивачка є зареєстрованою за місцем проживання в спірному житловому будинку. Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяло на момент виникнення, існування, тривання і закінчення спірних правовідносин, а саме норми ЦК УРСР, КпШС УРСР.

Позивачкою в поданому уточненому позові від 14.03.2017 року (а.с. 129-131) предявляється вимога про поновлення строків позовної давності, оскільки їй стало відомо про дії відповідачів 1 та 2 лише з моменту подачі позову до суду.

Суд дійшов до висновку про необхідність відмови позивачці в даній вимозі, а також відмови в поновленні строку позовної давності виходячи з того, що сама по собі вимога про поновлення строків позовної давності не є позовною вимогою, а також в зв'язку з тим, що в ході розгляду справи судом, а саме в судовому засіданні 25.04.2017 року позивачка ОСОБА_1 заявила, що їй було відомо з 1996 року (після розірвання шлюбу) про те, що спірний житловий будинок був подарований ОСОБА_2 його братом ОСОБА_4 і про те, що спірний житловий будинок належав ОСОБА_4 до 1991 року. Однак, вона до суду не зверталась, оскільки в цьому не було потреби до 2016 року, поки ОСОБА_2 не став виганяти її зі спірного житлового будинку.

Суд вважає наведені позивачкою підстави поважності причини пропуску строку позовної давності не поважними, оскільки позивачка мала змогу звернутися до суду в межах трирічного строку позовної давності, об'єктивних перешкод цьому не мала, знала про порушення свого права з 1996 року. Тобто трирічний строк для звернення до суду для позивачки закінчився в 1999 році.

Згідно ст.. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст.. 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Згідно ст.. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст.. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Підстав для зупинення чи перериву строків позовної давності на підставі ст..ст. 78,79 ЦК УРСР позивачкою та її представником не наведено.

Згідно ст.. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

В силу ст.. 83 ЦК УРСР заявлені позовні вимоги позивачкою не є вимогами, на які позовна давність не поширюється.

Тому позовна давність стосовно всіх заявлених позовних вимог позивачкою ОСОБА_1 є пропущеною без поважних причин та поновленню не підлягає.

Щодо позовної вимоги позивачки ОСОБА_1 про визнання недійсною реєстрації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, то суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні даної вимоги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та поданої уточненої позовної заяви, позивачка просить визнати вказану реєстрацію недійсною, але не зазначає за ким проведену реєстрацію вона просить визнати недійсною, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того в ході розгляду справи позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 вказували усно на те, що просять визнати недійсною реєстрацію спірного житлового будинку за ОСОБА_4, оскільки на момент набуття у власність спірного житлового будинку він був неповнолітнім і не мав на це права.

З даними твердженнями як з підставою для задоволення даної позовної вимоги суд погодитись не може оскільки згідно ст.. 53 ЦК УРСР угода, укладена неповнолітнім віком від 15 до 18 років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника. Якщо така угода визнана недійсною, застосовуються наслідки, передбачені ст.. 51 цього Кодексу. Правила цієї статті не поширюються на угоди, що укладаються відповідно до частини другої статті 13 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на момент набуття у власність спірного житлового будинку був неповнолітнім та досяг віку повних 17 років. Спірний житловий будинок ОСОБА_4 набув у власність на підставі договору на право побудови будинку, посвідченого Покровською держнотконторою від 16.06.1987 року реєстр № 771. Батьки ОСОБА_4 ні на момент вчинення правочину спрямованого на отримання у власність спірного житлового будинку, ні після цього жодних вимог в силу ст.. 53 ЦК УРСР не пред'являли, з позовом до суду про визнання цього правочину недійсним на підставі ст.. 53 ЦК УРСР - не звертались. Крім того суду не було надано доказів відсутності дозволу батьків ОСОБА_4 на отримання у власність спірного житлового будинку, що є припущенням позивачки. Але у будь-якому випадку законодавець ЦК УРСР обмежив коло осіб, що можуть оспорити правочин, вчинений неповнолітнім без згоди батьків у віці від 15 до 18 років - батьками, усиновлювачами, піклувальниками, до кола яких не відноситься позивачка ОСОБА_1 Решта дій ОСОБА_4, таких як отримання дозвільних документів, рішень про наділення земельною ділянкою тощо не носила договірного характеру, а тому до них не можуть застосовуватися правила ст.. 53 ЦК УРСР. Що є ще однією підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того суд не приймає до уваги твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що спірний житловий будинок будувався на землі, що належала відповідачу ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів цьому суду надано не було, так само як і не було надано доказів того, що після розірвання шлюбу позивачка та відповідач ОСОБА_2 продовжили проживати однією сім'єю як чоловік і жінка, а спірний житловий будинок зазнав значних поліпшень чи збільшився у своїй вартості чи розмірі. Слід зауважити, що ОСОБА_2 ніколи не був власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 та не отримував її у користування, і вона йому не надавалась для забудови, що підтверджується наявними архівними витягами з яких можна зробити висновок про те, що у ОСОБА_2 відібрали земельну ділянку по АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 надали зовсім іншу земельну ділянку в АДРЕСА_1. Тому суд дійшов до висновку, що це є зовсім різні земельні ділянки ніяким чином не взаємопов'язані між собою - а.с. 63, що узгоджується з наявним архівним витягом на а.с. 65 де зазначено, про надання ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Тобто, зведений на земельній ділянці спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 не міг бути збудований ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Крім того, наявні копії інвентарної справи КП "Синельниківське МБТІ" свідчать про те, що першим власником спірного житлового будинку був саме ОСОБА_4, що спростовує викладені в позові доводи. (а.с.90-97).

Вказані обставини також доводять безпідставність заявлених позовних вимог в цій частині.

Також позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування на будинок по АДРЕСА_1. Суд вважає за необхідне в задоволенні цієї позовної вимоги відмовити, оскільки по-перше, в самій заявленій позовній вимозі не зазначено, який саме договір дарування позивачка просить визнати недійсним, а суд не вправі вийти за межі заявлених позовних вимог і визначитись з обсягом прав та інтересів, які позивачка просить захистити.

В ході розгляду справи з пояснень позивачки та її представника стало зрозуміло, що позивачка вважає недійсним договір дарування будинку, що укладений 03.10.1991 року між ОСОБА_3 та обдарованим ОСОБА_2 предметом якого є житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 700 кв.м. (а.с. 30-31). При цьому в якості підстав для задоволення цієї вимоги позивачка зазначила, що ОСОБА_2 не мав права одноосібно розпоряджатися земельною ділянкою та недобудованим житловим будинком, а ОСОБА_4 не мав права в свою чергу оформлювати цей будинок на себе та в подальшому дарувати його ОСОБА_2 Таким чином позивачка вважає, що дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суперечать її інтересам, як дружини на той час, коли вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 і не відповідали інтересам їх дітей, які на той час були неповнолітніми.

Суд вважає підставами для відмови в задоволенні цих вимог також наступне.

На момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_4 був повнолітнім, що спростовує доводи позивачки в цій частині.

По-перше, за даним договором дарування ОСОБА_1 не виступала стороною та доказів будь-якого відношення до даного майна суду не надала. Так, ОСОБА_1 вказує на те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 з 1984 року вели будівництво за рахунок спільних коштів житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і завершили будівництво в 1987 році. Але, матеріали справи не містять будь-яких допустимих та належних доказів цим обставинами та відповідних документів на підтвердження цих обставин суду не надано. Крім того, сам по собі факт отримання ОСОБА_2 земельної ділянки і наступної відмови від неї не свідчить про будь-які будівельні роботи на ній, що проводились саме ОСОБА_2 чи ОСОБА_1, а також не свідчать про перебування у власності незавершеного будівництвом житлового будинку саме у ОСОБА_2 Крім того, ОСОБА_1 у законний спосіб не довела в ході розгляду справи, що була власницею спірного майна.

Згідно ст.. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно ст.. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР договір дарування житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як видно з матеріалів справи всі вищевказані вимоги Закону сторонами договору дарування було виконано в повному обсязі.

Крім того, в силу ст.. 128 ЦК УРСР ОСОБА_2 є добросовісним набувачем вищевказаного нерухомого майна.

Згідно ч. 3 ст.. 145 ЦК УРСР якщо майно набуто безоплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно в усіх випадках.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 не була власником спірного нерухомого майна, а відтак і не має право ставити питання про витребування цього майна.

Вказані обставини є підставами для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги.

Крім того, в позовній заяві позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном та просила визнати за нею право власності на ? частку сумісного майна, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

В поданій позовній заяві в цій частині позивачка не зазначила, чиїм спільним майном вона просить визнати спірний житловий будинок, не поставила питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя та не зазначила, про визнання за нею права власності на ? частку чийого самого сумісного майна вона просить. Суд не вправі самостійно виходити за межі позовних вимог, що є однією з підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

В ході розгляду справи позивачка ОСОБА_1 вказала, що бажає розподілити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і визнати спірний житловий будинок спільним майном подружжя та виділити їй у власність 250000 грн. - як компенсацію її частки в спільному сумісному майні подружжя, хоча матеріали справи не містять такої позовної вимоги. Суд неодноразово роз'яснював позивачці та її представнику їх право уточнити письмово позовні вимоги, що і було зроблено позивачкою 14.03.2017 року. В судовому засіданні 25.04.2017 року позивачка та її представник наполягали саме на такій редакції позовних вимог та просили суд їх розглянути.

Виходячи з фактичних вимог позивачки ОСОБА_1 суд дійшов до висновку, що зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки згідно ст.. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також

одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є

власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і

були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя,

за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст.. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або

грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути

визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Так, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що спірний житловий будинок істотно збільшився в своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя, а відтак став об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка ОСОБА_1 ні в ході розгляду справи ні в наданих суду документах не навела доказів та доводів того, в зв'язку з якими підставами суд має визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, згідно ст.. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що

заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю

кожного з них.

Згідно ж ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без

шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між

подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в

спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя,

з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя

його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси

неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що

заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Враховуючи те, що спірний житловий будинок не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя через те, що в період шлюбу був отриманий в дар відповідачем ОСОБА_2, то вказаний житловий будинок є об'єктом особистої власності ОСОБА_2, а тому розподілу не підлягає. Через що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину цього житлового будинку.

В зв'язку з вищенаведеним є всі підстави для відмови також і в цих позовних вимогах.

Підсумовуючи вищевикладене суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні всіх позовних вимог ОСОБА_1 через їх безпідставність, а також через пропуск трирічного строку позовної давності за всіма позовними вимогами без поважних причин.

Згідно ст.. 88 ЦПК України суд має розподілити судові витрати.

Позивачкою ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 2500,10 грн., а суму позовних вимог визначено як 250000 грн., тобто судовий збір мав становити 2500 грн.

Так, судовий збір в сумі 2500 грн. слід покласти на позивачку через відмову в задоволенні позовних вимог.

Судовий збір в сумі 0,10 грн. - є надмірно сплаченим та підлягає поверненню на користь позивачки з Державного бюджету України.

На підставі наведеного та керуючись ст..ст. 71, 74, 75, 76, 80, 83, 53, 51, 13, 243, 244, 227, 128, 145 ЦК УРСР, ст..ст. 24, 25, 28, 29 КпШС України, ст..ст. 60, 61, 88, 209-218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсною реєстрації житлового будинку, визнання недійсним договору дарування, визнання будинку спільним майном, розподілу спільного майна подружжя, визнання права власності на ? частину житлового будинку - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2500 грн. покласти на позивачку ОСОБА_1.

Надмірно сплачений судовий збір в сумі 0,10 грн. повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів до апеляційного суду Дніпропетровської області через Покровський районний суд Дніпропетровської області.

Суддя: К.С. Лукінова