"11" квітня 2017 р. м. Чернівці
судді Яремка В. В.
у справі за позовом прокурора Кіцманського району в інтересах держави в особі відділу освіти, молоді та спорту Кіцманської районної державної адміністрації до Лашківської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, ОСОБА_1, третя особа - приватний нотаріус Кіцманського районного нотаріального округу Троянський Вадим Миколайович, про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та повернення майна у комунальну власність територіальної громади, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 липня 2015 року
За наслідками апеляційного розгляду справи рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у позові відмовлено.
Вважаю таке рішення суду першої інстанції помилковим.
Відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що:
Закон України «Про приватизацію державного майна» не може бути застосований до правовідносин, які виникли щодо спірного майна, яке перебувало у комунальній власності;
у справі відсутні будь-які докази про створення у АДРЕСА_2 навчально-виховного закладу;
відповідно до листа Лашківської сільської ради від 27 березня 2017 року №133 в АДРЕСА_1 функціонує ДНЗ «Сонечко»;
прокурором не обґрунтовано та судом не встановлено, які права та інтереси відділу освіти порушені і потребують захисту та в який спосіб мають бути захищені ці права та інтереси;
суд першої інстанції не врахував, що права держави у сфері освіти порушено не було;
для відчуження будівлі колишнього дитячого садка, що перебувала на балансі сільської ради, не потрібна була згода відділу освіти, оскільки це не передбачено ні Законами України «Про освіту» та «Про дошкільну освіту» в редакції, яка діяла на момент відчуження;
суд першої інстанції безпідставно зіслався на статті 386, 388, 390 ЦК України;
до спірних відносин також не може застосовуватися норма статті 216 ЦК України як підстава позову про повернення майна, яке було придбане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі.
До таких висновків апеляційний суд дійшов внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права.
У даній справі прокурор обґрунтовував позовні вимоги тим, що відчуження будівлі дитячого садка у с. Витилівка здійснено з порушенням Закону України «Про приватизацію державного майна», у редакції чинній на момент його продажу, та Закону України «Про освіту», якими заборонено відчуження будівель закладів освіти.
У п. «б» ч. 2 ст. 5 Закону «Про приватизацію державного майна», у редакції чинній на момент продажу спірного майна, передбачено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких зокрема відносяться і об'єкти освіти, що фінансуються з державного бюджету.
Відповідно до ч. 5 ст. 62 Закону України «Про освіту» об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.
Одним із видів дошкільних навчальних закладів є дитячі садки (ст. 34 цього Закону).
У справі встановлено, що відповідно до акту прийому-передачі об'єктів соціальної сфери № 5 від 26 грудня 2000 року, ТзОВ ім. Крикливця передало на баланс Лашківській сільській раді «дитячі ясла» у с. Витилівка, введені в експлуатацію у 1920 році.
Встановлено, що переданий на баланс Лашківській сільській раді об'єкт соціальної сфери «дитячі ясла» і будівля колишнього дитячого садка є одним і тим самим нерухомим майном, рішення про відчуження якого прийнято сесією Лашківської сільської ради від 16 травня 2003 року, та який був предметом договору купівлі-продажу від 19 червня 2003 року, укладеного між територіальною громадою с. Витилівка в особі Лашківської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області та ОСОБА_3
У ході розгляду справи також встановлено, що тип дошкільного навчального закладу «дитячі ясла», переданого ТзОВ ім. Крикливця на баланс Лашківській сільській раді на «дитячий садок», будівля якого була предметом договору купівлі-продажу, а також його цільове призначення в установленому порядку не змінювалися. Водночас у подальших правовстановлюючих документах спірне майно названо як «дитячий садок».
Встановивши, що відчуження спірного майна як будівлі закладу освіти відбулося з порушенням норм Закону України «Про приватизацію державного майна», Закону України «Про освіту», і що позов прокурором пред'явлено в інтересах держави, суд першої інстанції обґрунтовано визнав незаконним та скасував рішення Лашківської сільської ради від 16 травня 2003 року, визнав недійсним договір купівлі-продажу від 19 червня 2003 року.
Наявна у справі інформація про те, що у АДРЕСА_1 функціонує ДНЗ «Сонечко» не відноситься до предмету спору.
До спірних відносин підлягає застосуванню норма ст. 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину.
Тому неповне вирішення цього питання давало апеляційному суду підстави для зміни рішення у цій частині, а не для скасування рішення у повному обсязі.
Помилкове зазначення у позові та у рішенні суду першої інстанції норм статей 386, 388, 390 ЦК України не вплинуло на правильність по суті вирішення спору та не давало апеляційному суду підстав для скасування рішення.
Позов прокурором пред'явлено в інтересах держави, тому висновок апеляційного суду про те, що позивачем як і судом не зазначено які права та інтереси відділу освіти порушені і потребують захисту є помилковим.
Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У порушення норми ч. 4 ст. 338 ЦПК України апеляційний суд не врахував висновків і мотивів, з яких скасовані попередні судові рішення, на невиконання яких звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 29 квітня 2015 року та 10 лютого 2016 року і які є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Отже, за наслідками апеляційного розгляду справи апеляційний суд не мав підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові.
Суддя: В.В. Яремко