Справа № 500/4293/16-ц
Провадження № 2/500/234/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Баннікової Н.В.

при секретарі Топтигіній О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 27.05.2015 р. помер її батько ОСОБА_3 Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Першотравневе, вул. Миру, 144.

Відповідно до заповіту від 04.06.2004 р. все своє майно, що належало йому на момент смерті, де б воно не знаходилось та с чого б воно не складалося спадкодавець заповів їй - ОСОБА_1

Інших спадкоємців за законом не має.

Проте нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с.60)

Згідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.05.2015 р. згідно свідоцтву про смерть серії І-ЖД № 419475, виданому 29.05.2015 р., ОСОБА_3 помер. (а.с.4).

Після його смерті відкрилася спадщина на наступне майно - житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Першотравневе, вул. Миру, 144.

Відповідно до заповіту від 04.06.2004 р. все своє майно, що належало спадкодавцю на момент смерті, де б воно не знаходилось та с чого б воно не складалося заповідав позивачу - ОСОБА_1 (а.с.8).

26.11.2015 р. позивач ОСОБА_1 шляхом подачі письмової заяви до приватного нотаріусу прийняла спадщину після померлого ОСОБА_3 (а.с.30).

Як вбачається з листа № 277/77/2015 від 12.07.2016 р. приватного нотаріусу Ізмаїльського райооного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадщину - відмовлено (а.с.53).

Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) (визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку такими правовстановлюючими документами про право власності на жилий будинок є нотаріально посвідчені договори про право забудови,складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року "Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв'язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків" та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

За п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що право власності на такі будинки у порядку спадкування можуть визнаватися лише у разі, якщо будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво, тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні ст.105 ЦК Української РСР.

Як вбачається з довідки Першотравневої сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 163 від 13.02.2017 р., відповідно до запису у по господарській книзі виконавчого комітету Першотравневої сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 660 житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Першотравневе, вул. Миру, 144, що належить ОСОБА_3, 1960 року забудови.

Земельна ділянка за адресою Одеська область, Ізмаїльський район, с. Першотравневе, вул. Леніна (нова назва Миру), 144, рішенням Першотравневої сільської ради народних депутатів № 61 від 05.11.1996 р. передана безоплатно у приватну власність спадкодавцю - ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України в редакції 1963 р., ст.ст. 10, 11, 57, 60, 174,179, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно - житловий будинок № 144 з надвірними спорудами по вул. Миру (стара назва Леніна) у с. Першотравневе Ізмаїльського району Одеської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:(підпис) З оригіналом згідно: Суддя:ОСОБА_5