Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення виконкому сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просив: поновити строк позовної давності, визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 49 від 30 квітня 2002 року «Про оформлення права власності на житловий будинок»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння, видане Михайлівською сільською радою 03 липня

2002 року на ім'я ОСОБА_7; визнати недійсним договір дарування житлового будинку серії ВАА № 366862 від 23 серпня 2002 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6; визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_8 На день смерті ОСОБА_8 він і його мати ОСОБА_7 проживали разом із померлим та фактично прийняли спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_7

Вказував, що за життя його батьки побудували житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, при цьому у 1988-1989 роках він спільно з батьками будував новий будинок на цьому ж подвір'ї.

Після смерті матері він звернувся із заявою про прийняття спадщини, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Враховуючи, що після смерті батька спадщину прийняли лише він та його мати, а також враховуючи, що в будівництві нового житлового будинку він приймав участь разом із своїми батьками, вважає, що Михайлівська сільська рада Глибоцького району незаконно прийняла рішення про оформлення за його матір'ю права власності на увесь житловий будинок, та у зв'язку з цим видала свідоцтво на право власності на вказане нерухоме майно. Крім того, зазначав, що недійсним є також договір дарування спірного житлового будинку, укладений 23 серпня 2002 року між

його матір'ю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з підстав відсутності права розпорядження у ОСОБА_7 всім будинковолодінням.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецкої області від

13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 01 вересня 2016 року, позовні вимоги

ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано рішення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 49 від 30 квітня 2002 року «Про оформлення права власності на житловий будинок» в частині оформлення за ОСОБА_7 права власності на 1/4 частину житлового будинку: що складається з двох житлових будинків літери «А», «Б», господарські споруди: літня кухня літера «В», сараї літера «Г, Д, Ж, З» вбиральня літера «Е», колодязь І, огорожа № 1, 2.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 03 липня 2002 року, яке видане виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради, а саме в частині визнання права власності за ОСОБА_7 на 1/4 частину будиковолодіння, яке розташоване в

АДРЕСА_1, яке складається з житлових будинків літери «А», «Б», літньої кухні літера «В», сараї літери «Г, Д, Ж, З» вбиральня літера «Е», колодязь І,

огорожа № 1, 2.

Визнано частково недійсним договір дарування житлового будинку серії ВАА № 366862 від 23 серпня 2002 року, а саме в частині дарування «дарувателем» ОСОБА_7. «обдарованій» ОСОБА_6 1/4 частини будинковолодіння, розташованого в АДРЕСА_1, до складу якого входить житловий будинок літера «А» житловий будинок літери «Б», літньої кухні літера «В», сараї літери «Г, Д, Ж, З» вбиральня літера «Е», колодязь І, огорожа № 1, 2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку нерухомого майно, яке розташоване в АДРЕСА_1, до складу якого входить житловий будинок літера «А» загальною площею 57,5 кв.м, житловою площею

37,2 кв.м, ганок літери «а», житловий будинок літери «Б» загальною площею 98,8 кв.м, житловою площею 53,3 кв.м, веранди літери «Б1», ганок літери «б», літня кухня літера «В», сарай літера «Г» сарай літера «Д», сарай літера «Ж», сарай літера «З», убиральня літера «Е», колодязь № І, огорожа № 1

ворота № 2.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_7 на момент смерті ОСОБА_8 проживали разом із ним, організували його похорон та продовжили проживати у спірному господарстві, а тому на підставі положень ст. 549 ЦК УРСР фактично вступили в управління спадковим майном та прийняли спадщину. При цьому судом було зазначено про безпідставність доводів

ОСОБА_4 про належність спірного будинковолодіння йому та його батькам на праві спільної сумісною власності, з огляду на його участь у будівництві нового житлового будинку, оскільки зазначене будівництво відбувалось в 1988-1989 роках, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», положеннями якого встановлювався режим спільної сумісної власності.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

За цивільним законодавством УРСР коло прав та обов'язків спадкодавця визначалося на час відкриття спадщини, яким згідно зі ст. 525 ЦК УРСР визнавався день смерті спадкодавця.

Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В ст. 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року у справі № 6-167цс12.

Враховуючи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини, а саме, що ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_7 на момент смерті ОСОБА_8 проживали разом із ним, організували його похорон та після смерті продовжували проживати у спірному господарстві, правильним є висновок судів щодо фактичного вступу зазначеними особами в управління спадковим майном та прийняття ними спадщини після смерті ОСОБА_8, яка складалась з 1/2 частини будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1.

При цьому беручи до уваги те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 успадкували вказане нерухоме майно в рівних частинах та частка

ОСОБА_4 становила 1/4 частини спірного домоволодіння, а частка ОСОБА_7 - 3/4 частини, висновок судів попередніх інстанцій про скасування рішення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 49 віл 30 квітня 2002 року в частині оформлення за ОСОБА_7 права власності на належну ОСОБА_4 1/4 частину спірного домоволодіння, а також визнання частково недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування в зазначеній 1/4 частині будинковолодіння, визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/4 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, є таким, що відповідає положенням ст. ст. 215, 392, 393 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, а саме щодо належності спірного будинковолодіння йому та його батькам на праві спільної сумісної власності, були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо порушення порядку реєстрації права власності ОСОБА_7, зазначення неправильної адреси будинковолодіння в оскаржуваному рішенні виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області на підставі положень ч. 2 ст. 335 ЦПК України не можуть бути взяті судом касаційної інстанції до уваги, оскільки такі вимоги не були заявлені у суді першої інстанції.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від

13 червня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від

01 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М.Коротун

Л.М. Мазур