Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та, уточнивши позовні вимоги, просила виділити відповідачу в приватну власність автомобіль Chevrolet Lacetti та стягнути з останнього на її користь різницю вартості Ѕ частки вказаного транспортного засобу у розмірі 86 107,50 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона із ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 2006 року до 22 січня 2013 року, під час якого (в 2011 році) ними було придбано автомобіль Chevrolet Lacetti. Разом з тим, сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року, позов задоволено. Проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя. Виділено у власність ОСОБА_4 автомобіль Chevrolet Lacetti. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 різницю вартості Ѕ частки вказаного автомобіля у розмірі 86 107,50 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірний транспортний засіб був придбаний подружжям за час шлюбу та є неподільним, отже повинен бути присуджений одному з подружжя зі стягненням компенсації вартості частки на користь іншого. Вартість автомобіля Chevrolet Lacetti визначена наданим представником позивача висновком, що є обґрунтованим.

Проте з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 2006 року, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2013 року.

За час шлюбу сторонами було набуто певне майно, зокрема автомобіль Chevrolet Lacetti, який перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_4

Відповідно до висновку про вартість колісного транспортного засобу від 27 лютого 2015 року вартість спірного автомобіля на день складення висновку становив 172 215 грн.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, який відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У запереченнях на позовну заяву (а.с. 51 - 54) відповідач зазначив, що купив автомобіль Chevrolet Lacetti за власні кошти. Так, частину коштів на придбання спірного автомобіля ОСОБА_4 сплатив за рахунок проданого автомобіля Opel Omega, який був придбаний до шлюбу та належав йому на праві особистої приватної власності, а решту - за рахунок кредиту, який сплачував самостійно, останній платіж внесено 30 вересня 2013 року в сумі 1 143 грн.

Відповідач також вказував, що шлюбні відносини у подружжя припинилися з серпні 2012 року, що також підтверджується рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2013 року (а. с. 11 - 12).

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_4 надав докази, а саме: договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору (а. с. 71), довідку Головного Управління Міністерства внутрішніх справи України в м. Києві Управління Державної автомобільної інспекції про реєстрацію автомобіля Opel Omega (а. с. 72), акт приймання-передачі транспортного засобу Chevrolet Lacetti (а. с. 73), квитанцію про сплату кредитних коштів, (а. с. 74), довіку про доходи (а. с. 75), довідку публічного акціонерного банку «Альфа-Банк» про відсутність заборгованості за кредитом, який відповідач отримав на придбання спірного автомобіля (а. с. 76), копію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2013 року (а. с. 58 - 59).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте, суди не дали належної оцінки доводам відповідача, не обґрунтували та не спростували обставини, які викладені у запереченнях на позовну заяву, не взяли до уваги надані відповідачем докази, оцінки їм не надали та не дослідили належним чином, отже не встановили беззаперечних фактів, які свідчать про віднесення спірного майна до об'єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Так, визначаючи та стягуючи з відповідача грошову компенсацію у розмірі 86 107,50 грн. суди допустили порушення норм процесуального права.

Відповідач заявив клопотання про призначення експертизи, яке було задоволено ухвалою від 24 квітня 2015 року (а. с. 105-106).

Згідно повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 липня 2015 року провести заявлену експертизу неможливо, оскільки не надано для огляду КТЗ, кольорові фотографії та інформацію об'єкта дослідження (а. с. 109).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2015 року провадження по справі відновлено, а справу призначено до розгляду на 08 вересня 2015 року (а. с. 110).

Проте, докази отримання відповідачем повістки про виклик на 08 вересня 2015 року в матеріалах справи відсутні.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі -Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 року, номер заяви 10563/83, пп. 24-33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства, 16 грудня 1999 року, номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karalevičius v. Lithuania), 06 червня 2002 року, номер заяви 53254/99).

Враховуючи вищезазначене, під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

Разом з тим, 08 вересня 2015 року позивач уточнила позовні вимоги (а. с. 118), цього ж дня судом було ухвалено заочне рішення (а. с. 119-121) та ухвалою від 19 листопада 2015 року відмовлено у його перегляді (а. с. 146).

Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За змістом ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Отже, місцевим судом порушено норми процесуального права щодо доступу до суду, оскільки не повідомлено відповідача про розгляд справи, про уточнення позовних вимог та про відмову експертною установою провести експертизу.

Разом з тим, апеляційний суд не усунув порушень суду першої інстанції, в порушення вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України не дослідив нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, зокрема не дослідив звіт товариства з обмеженою відповідальності «Експерт-інжиніринг сервіс» щодо ринкової вартості спірного автомобіля (а. с. 150 - 165) та безпідставно не взяв його до уваги.

Разом з тим, згідно наданих відповідачем доказів (а. с. 13 - 15, 150-165) розмір вартості спірного транспортного засобу суттєво відрізняється від того, який було взято до уваги судом.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судові рішення належним чином не мотивовані, ухвалені на припущеннях, що заборонено законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Разом з тим, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року № 2811цс15.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не дослідили усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не зазначили, якими належними та допустимими доказами підтверджено чи спростовано заявлені вимоги, не врахували, що позивачем не дотримано процедури внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду при звернення із позовом, а тому дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська