Номер провадження: 22-ц/785/84/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року,

встановила:

У березні 2016 року Одеська міська радазвернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд зобовязати ОСОБА_3звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованої прибудови до квартири АДРЕСА_1 та приведення квартири у попередній стан, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що будівництво було здійснено без отримання дозволу ДАБК на проведення будівельних робіт, без затвердженої проектної документації, на земельній ділянці, яка для цієї мети не відводилася та відповідачу у користування чи у власність не надавалась, тобто відповідач, здійснивши самочинне будівництво прибудови, порушив права ОМР як власника земельної ділянки.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року позов Одеської міської ради було задоволено.

Зобовязано ОСОБА_3 власними силами і за свій рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинної прибудови до квартири АДРЕСА_1 та приведення квартири у попередній стан.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника ОСОБА_4 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про зміну судового рішення, ухвалення нового, яким запропонувати позивачеві прийняти у свою власність самочинно збудовану веранду.

Сторони в судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідач є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 (а.с.2).

03.10.2014 року уповноваженими особами дільниці №1 КП «ЖКС «Пересипський» було виявлено самовільно збудовану веранду без дозвільної документації, про що було складено акт про встановлення факту самочинного будівництва та план-схема самочинного будівництва (а.с. 9,13).

ОСОБА_3 був винесений припис №18 про усунення порушень законодавства (а.с.12) та складено протокол №18 від 03.10.2014 року про адміністративне правопорушення за ст.150 КУпАП (а.с.10).

27.10.2014 року у звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_3 припису КП «ЖКС «Пересипський» розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №493р відповідача було зобовязано в десятиденний термін обєкт самочинного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 привести до первісного стану, згідно до технічної документації, звільнивши земельну ділянку, належну до прибудинкової території вказаного житлового будинку (а.с.7).

Внесений припис про усунення порушень закону у добровільному порядку відповідачем не виконаний.

Належних доказів які б спростовували встановлені обставини апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано та матеріали справи не містять.

Згідно ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (реконструкція) обєкту здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 року за №2780-12, при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпеченні: розробка містобудівної документації, проектів конкретних обєктів згідно вихідним даним на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 року за №2780-12, містобудівна документація є основою для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту обєктів містобудування та упорядкування території.

Стаття 22 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 року за №2780-12, визначає, що забудова земельних ділянок, що надається для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво обєктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про планування і забудову території» будівництво обєктів містобудування здійснюється згідно з діючим законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними та місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацію. Фізичні особи, які мають намір здійснити будівництво обєктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобовязані отримати від виконавчих органів відповідних рад чи їх виконавчих органів у разі делегування їм таких повноважень, дозвіл на будівництво обєкту містобудування (ст. 24 вказаного закону).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями норм і правил (відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України відповідача слід зобовязати за власний рахунок провести демонтаж самочинно збудованого балкону

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.22 постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року розяснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Враховуючи, що всі заходи щодо реагування та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності використано, будівництво відповідачем було здійснено без дозволу на проведення будівельних робіт та без затвердженої проектно-технічної документації, на земельній ділянці, яка для цієї мети не виділялася, у добровільному порядку привести обєкт до попереднього стану відповідач не бажає, тому суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову Одеської міської ради. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_2

ОСОБА_5