УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Третя Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту та свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова

від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що її діду - ОСОБА_6, який перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, її бабою, на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 1/4 частину якого він подарував своїй дочці - ОСОБА_8, яка є її матір'ю. Тобто, ОСОБА_6 належали 3/4 частини вказаного будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. За життя ОСОБА_6 склав заповіт, усе своє майно заповів дочці - ОСОБА_8, а по смерті останньої - їй. 24 липня 2009 року померла її мати - ОСОБА_8, після смерті якої вона успадкувала 1/4 частину спірного будинку, в якому проживали її баба ОСОБА_7 та чоловік ОСОБА_9 Зазначала, що її баба, ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні, її поведінка була неадекватною. У 2012 році ОСОБА_7, не усвідомлюючи значення своїх дій, склала заповіт, яким заповіла усе своє майно її чоловіку ОСОБА_5

Ураховуючи наведене, позивач просила визнати вказаний заповіт та видане на його підставі свідоцтво про право на спадщину недійсними.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалю апеляційного суду Львівської області від 20 липня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 5 квітня 2012 року. Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_5 від 11 квітня 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позов, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), урахувавши висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 березня 2015 року № 185, складений комісією комунального закладу Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня, правильно виходив із того, що на момент складення оспореного заповіту ОСОБА_7 була абсолютно неспроможна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання складеного в такому стані правочину недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова

від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області

від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І. Журавель

С.П. Штелик