№ 303/2300/17-ц
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

26 квітня 2017 року м. Мукачево

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Заболотний А.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визначення розміру боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визначення розміру боргу за кредитним договором, яка не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України.

Відповідно до ч. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року, позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК. У звязку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог. Зміст позовних вимог - це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Крім того згідно з п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна також містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Як передбачено ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому суд розяснює позивачу про те, що зміст позовних вимог має бути викладений чітко і зрозуміло.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить визначити розміру боргу за кредитним договором станом на 18.02.2016 року.

У звязку з цим суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

З огляду на зазначене, позивачу необхідно визначитися із предметом та правовими підставами заявленого позову та зазначити конкретно докази, що підтверджують кожну обставину чи наявність підстав для звільнення від доказування. При цьому слід врахувати положення наведеного вище законодавства щодо способів захисту цивільних прав та інтересів та обґрунтувати належним чином в чому полягає порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права позивача. Додатково слід врахувати, що в позовній заяві не зазначено жодних доказів з приводу предявлення відповідачем будь-якої вимоги про стягнення заборгованості, що могло би свідчити про порушене право пизивача.

Також звертається увага на те, що за загальним правилом, передбаченим ст. 109 ЦПК України, позови до юридичних осіб предявляються в суд за їхнім місцезнаходженням. Поряд з цим, ст. 110 ЦПК України передбачає альтернативне підсудність і надає право позивачу звертатися з позовом до суду як за місцезнаходженням відповідача так і за місцем проживання позивача, в залежності від категорії справи, за виключенням позовів, передбачених ст.114 ЦПК України до яких дана справа не відноситься.

Разом з тим в матеріалах позовної заяви з додатками відсутні дані, які б свідчили, що позивач у передбаченому законом зареєстрований за вказаною ним в позові адресою. Зазначене в свою чергу позбавляє можливості зясувати питання можливості застосування правил альтернативної підсудності. У звязку з цим слід підтвердити факт реєстрації місця проживання позивача за вказаною в позові адресою документально.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує на наявність підстав для звільнення від оплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Так ч. 2 ст. 79 ЦПК України регламентовано відсильну норму, за якою розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Зазначене правило, закріплене і в ст. 58 Конституції України, за якою закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, що однозначно розуміється як початок дії закону з моменту набрання ним чинності і припинення з утратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний Суд України Рішенням від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 конкретизував зазначений принцип, указавши, що положення частини першої статті 58 Конституції України щодо «незворотності» дії законів та інших нормативно-правових актів необхідно розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

При цьому суд зазначив, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які помякшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може передбачатися шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Для процесуального закону це означає, що діє в часі той процесуальний закон, на момент та час дії якого вчиняється процесуальна дія.

Так, на момент звернення з позовом із спеціального закону, а саме Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, у його редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року, який набув чинності 01.09.2015 року, виключений п. 7 ч. 1 ст. 5, яким передбачалося звільнення від сплати судового збору позивачів за подання позовів щодо порушення прав споживачів.

Разом з тим, позивач підставою несплати судового збору зазначив також норму Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, яка була викладена у такій редакції саме із змінами, внесеними згідно з вищенаведеним спеціальним законом від 08.07.2011 року.

До того ж в рішенні Конституційного Суду України № 12-рп/2013 від 28.11.2013 року, яке є остаточним та обовязковим до виконання на території України, також зазначено, що перелік субєктів, які звільняються від сплати судового збору за подання позову, визначено у ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і цей перелік є вичерпним.

При цьому у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.

Таким чином, оскільки спеціальним законом, який визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати є Закон України «Про судовий збір», то саме цей Закон підлягає застосуванню. Аналогічної позиції дотримується також Верховний Суд України (постанова від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16).

Враховуючи наведене вище, виходячи з того, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору, слід прийти до висновку, що відсутні правові підстави для звільнення позивачів-споживачів від сплати судового збору за подання відповідної позовної заяви, а відтак в задоволення клопотання про звільнення від оплати судового збору на цій підставі слід відмовити.

Згідно з Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3574-VІ, в редакції Закону України від 22 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01 вересня 2015 року ставка судового збору за подання до суду позовної заяви щодо вимог немайнового характеру фізичною особою встановлюється в 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та зараховується на р/р 0003, отримувач Державний бюджет м. Мукачево, код за , банк отримувача ГУДКСУ у Закарпатській області, код банку отримувача 812016, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу - судовий збір).

Зазначених вимог при зверненні до суду не дотримано, у звязку з чим необхідно оплатити судовий збір та підтвердити суду документально.

Відповідно до вимог ст. 121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, суддя,-

у х в а л и в :

В задоволенні клопотання про звільнення від оплати удового збору відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визначення розміру боргу за кредитним договором - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність усунення вказаних недоліків протягом трьох днів з дня отримання ухвали та одночасно розяснити йому, що у випадку, якщо у встановлений строк не буде усунено ці недоліки, заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя А.М.Заболотний