Справа № 302/558/16-ц
№ 2/302/86/17
Номер рядка звіту 26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2017 р. смт.Міжгір'я

Міжгірський районний суд Закарпатської області в

особі головуючого судді Гайдур А. Ю

з участю: секретаря с/з ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні райсуду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про зобовязання ОСОБА_3 оплатити йому грошові кошти в сумі 200 доларів і 50 гривнів боргу, десять процентів за користування грошима та судові витрати.

Заяву мотивував тим, що ОСОБА_3 у 2007 році позичила від нього 200 доларів і 1050 гривень про що написала розписку, однак борг не повернула.

Посилаючись на зазначені обставини та норми цивільного законодавства просив стягнути з відповідача борг.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позов підтримав і пояснив, що ОСОБА_3 у 2009 році повернула йому 1000 гривень, а інші кошти не повертає. Вважає, що строк позовної давності не пропустив.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася,подала письмову заяву про застосування строку позовної давності і розгляд справи за її відсутності. Позов заперечує.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивача перевіривши заяву відповідача та додані до справи матеріали суд вважає, що у позові ОСОБА_2 слід відмовити за спливом строків позовної давності виходячи з такого.

Судом встановлено, що у 2007 році ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 200 доларів США та 1050 гривень, які остання відповідно до написаної нею розписки зобовязувалась віддати ОСОБА_2 до 1 липня 2007 року, що підтверджено розпискою ОСОБА_3 Даний факт є безспірним.

Позивач ОСОБА_2 визнав, що відповідач частину боргу в сумі 1000 гривень йому повернула, але точно не памятає чи у 2008 чи у 2009 році, а решту суми йому не повернула.

Суд не бере до уваги ксерокопію пояснення відповідача про повернення позивачу всієї суми боргу оскільки таке не є належним і допустимим доказом по справі.

Належних і допустимих доказів щодо повернення суми боргу позивачу відповідач ОСОБА_3 не надала суду (поштові перекази, розписки, чеки тощо).

Отже на день звернення до суду відповідачка боргує позивачу 200 доларів США та 50 гривень.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми,що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, між позивачем і відповідачем був укладений договір позики грошових коштів. Розмір і порядок одержання процентів у договорі не зазначено. Відповідач у строк до 1 липня 2007 року суму позики не повернула. Частину позики (1000 грн.) повернула позивачу пізніше.

Тому суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошових коштів (суми боргу) в розмірі 200 доларів США і 50 гривень є обгрунтовно доведеними.

Натомість не є доведеним належними доказами вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 процентів за користування грошима (позикою) та судових витрат (позивач як інвалід ІІ-ї групи звільнений від сплати судового збору).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Окрім цього, ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Згідно ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебіг позовної давності.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як убачається із встановлених судом обставин справи, що згідно укладеного договору позики (розписки) ОСОБА_3 зобовязувалася повернути ОСОБА_2 суму позики (грошові кошти) до 1 липня 2007 року, однак до зазначеного строку борг не повернула. Частину боргу повернула чи то у 2008 чи то у 2009 році.

Позивач ОСОБА_2 у травні та червні 2008 року, у 2009 та у 2012 роках надсилав ОСОБА_3 листи з вимогами про повернення йому боргу за договором позики.

У 2013 та 2014 роках ОСОБА_2 звертався до між гірського районного суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу у 200 доларів та 50 гривень, однак зазначені позови ухвалами суду залишено без розгляду. Ухвали набрали законної сили.

Позивач ОСОБА_2 не заявляв до суду клопотання про поновлення йому строків подачі позовної заяви, вважає, що він не пропустив строк позовної давності.

Відповідачка подала до суду 06.09.2016 р. та 13.02.2017 року письмові заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача і закрити провадження в справі, позовні вимоги заперечує.

З огляду на вищевстановлене та беручи до уваги, що по даній справі сплив трьохрічний строк загальної позовної давності у межах якого ОСОБА_2 міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, змін тривалості позовної давності не укладалося, перебіг позовної давності не зупинявся і не переривався (в межах 3-х річної давності), доказів, щодо поважності пропуску строку позовної давності та заяв (клопотань) про поновлення пропущеного строку позивачем суду не надано, а тому у позові слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за спливом строків позовної давності.

Судових витрат немає.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в Апеляційний суд Закарпатської області через райсуд протягом десяти днів з дня проголошення. Рішення набирає законної сили згідно з ст. 223 ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_4