Провадження № 2/127/1106/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним. Позов мотивовано тим, що в жовтні 2015 року позивачка отримала матеріал позовної заяви ОСОБА_3 до неї про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні ? часткою житлового будинку АДРЕСА_1, яку ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 за договором купівлі - продажу від 09.06.2015р. Вважає даний договір фіктивним, тобто таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Абсурдним є те, що в договорі зазначено, що продавець від імені якого діяв ОСОБА_5 отримав від свого сина - покупця грошові кошти в сумі 344 908,00грн. Вважає, що ОСОБА_4 грошових коштів за даним договором не отримував від ОСОБА_3, зазначений договір укладено без наміру створення відповідних наслідків, передбачених договором, а з метою зміни власника будинку з подальшим поданням позову від нового власника до позивача про виселення. ОСОБА_3 не отримував будинок і не мав наміру його отримувати, оскільки ОСОБА_5 не має ключів від вхідних дверей будинку, оскільки останніх 40 років в будинку проживає позивач, а останніх 30 років в будинку не проживав його власник. Просить визнати недійсним договір купівлі - продажу 1 /2 частки житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 09.06.2015р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений та зареєстрований 09.06.2015р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу у реєстрі за №2062.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.10.2016року замінено неналежного відповідача ОСОБА_4 на належного ОСОБА_2 (а.с.157).

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за обставин викладених в ньому просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представники в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, однак згідно проведених окремих процесуальних дій на підставі ухвали суду від 11.10.2016року, позов не визнала, просила в задоволенні позову відмовити та розгляд справи проводити у її відсутність.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 09.06.2015року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 1/ 2 частину житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору співвласником 1 /2 частини житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, є ОСОБА_6 Відповідно до ст. 362 ЦК України за нею було збережено право привілеєвої купівлі, про що вона була повідомлена, та відмовилась на підставі заяви від 09.06.2015року за реєстром №2060.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Представник позивача в позовній заяві посилається на те, що при продажі будинку грошові кошти ОСОБА_4 не отримував від ОСОБА_3, однак даний факт спростовується самим договором купівлі - продажу від 09.06.2015року, а саме п. 2.1, згідно яких ціна договору визначено, що продаж 1/ 2 частин житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями спорудами за домовленістю сторін вчиняється за ціною 344 908грн., які отримані продавцем від покупця до укладення цього договору та п. 2.2 - сторони підтверджують факт повного розрахунку за продані 1 /2 частини житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами та відсутність матеріальних претензій підписанням цього договору.

Крім того, в судовому засіданні представники відповідачів зазначили що дані кошти були направленні до Російської Федерації, де проживав ОСОБА_4, і дану частину будинку було продано в зв'язку з тим, що останній хворів на виліковну хворобу та потребував коштів на лікування.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тому є фіктивним та на підставі ст. 234 ЦК України, такий договір є недійсним.

Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 06.11.2009року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Як вбачається з тексту оспорюваного правочину: продавець ОСОБА_4 отримав грошові кошти за продане не рухоме майно в повному обсязі, сторони претензій один до одного не мають, тобто ОСОБА_3 виконав умови договору, щодо сплати ціни не рухомого майна, і ОСОБА_5, який діяв від імені продавця ОСОБА_4 своїм підписом під цим договором, підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продане майно.

Отже, твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу не рухомого майна є фіктивним, укладеним без волевиявлення сторін та наміру створення правових наслідків, а тому його належить визнати недійсним, суперечить доказам по справі та нормам матеріального права.

Суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був виконаний і не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Укладення фіктивного правочину завжди відбувається з певною метою і умисно.

Позивач зобов'язаний довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину лежить саме на ньому.

Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про те, що договір купівлі-продажу був фіктивними та укладався без наміру створити правові наслідки. Позивачем не доведено також, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу не рухомого майна є фіктивним, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: