Справа № 315/332/17
Номер провадження № 2/315/153/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області в складі головуючого: судді Телегуз С.М., при секретарі Дмитренко В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

20.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за розпискою, в якому вказує, що 15.12.2015 року він позичив (дав у борг) відповідачці 6600 грн. Вищевикладені обставини підтверджуються розпискою. Вказану суму відповідачка повинна була повернути щомісячними платежами по 550 грн. з кінцевою датою повернення 15.12.2016 року. Проте, до сьогоднішнього часу відповідачка ухиляється від повернення суми боргу, незважаючи на закінчення строку, протягом якого кошти мали бути повернуті. Цим відповідачка порушує взяті на себе зобов`язання, тому позивач прохає, посилаючись на ст.625 ЦК України, стягнути з останньої суму боргу та пеню в розмірі 7 грн. з кожної тисячі суми договору за кожний прострочений день, що загалом становить 24416,40 грн., а також витрати на сплату судового збору в сумі 640 грн.

У судове засідання позивач не зявився, надав суду письмову заяву, просить розглянути справу без його участі, прохає суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву, позовні вимоги відповідача визнає, просить розглянути справу без її участі.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 15.12.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 6600 грн. Вказану суму відповідачка повинна була повернути щомісячними платежами по 550 грн. з кінцевим терміном поверненням 15.12.2016 року, що підтверджується копією розписки, яка є в матеріалах справи (а.с. 4). Проте дане зобов'язання виконано не було.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 15.12.2015 року 6600 грн. (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, відповідно до умов договору (розписки), боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу 6600грн. та пеню в розмірі 7 грн. з кожної тисячі суми договору за кожний прострочений день, яка відповідно розрахунку позивача становить 17816,40грн.,а всього на загальну суму 24416,40 грн.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

А тому судовий збір у сумі 640 грн., який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 157, 169, 208-218 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 509, 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 24416,40 грн., а такожвитрати, повязані з оплатою судового збору в сумі 640 грн., а всього на загальну суму 25056,40грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Гуляйпільський районний суд Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_3