Справа № 462/1404/15 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/269/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна", третя особа ЗАТ "КАПС "Кий Авіа" про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскарженим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року у позові ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна", третя особа ЗАТ "КАПС "Кий Авіа" про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконне та необґрунтоване, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що внаслідок протиправних дій працівника агента відповідача позивачці заподіяно матеріальну шкоду. Вказує, що матеріальна шкода полягає в понесених позивачкою витратах на виготовлення нового паспорта для виїзду за кордон, придбання нового квитка на авіарейс «Львів-Неаполь» і його перекомпостування (зміни дати вильоту), в зв'язку із затримкою видачі нового паспорта для виїзду за кордон, придбання нового квитка на автобус «Неаполь-Термолі», які позивачка понесла внаслідок протиправних дій щодо неї з боку працівника агента відповідача. Зазначає, що внаслідок таких дій позивачка понесла матеріальні збитки в сумі 5780,73 грн. Крім того апелянт вказує, що цими ж протиправними діями позивачці заподіяно великої моральної шкоди, яку оцінює в сумі 20 000 грн., і такий розмір вважає, адекватним глибині її душевних страждань та переживань. Також зазначає, що відповідно до п.5 Глави 2 Розділу XVI «Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу», затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України №735 від 30 листопада 2012 року, якщо пасажирам відмовлено у перевезенні проти їхньої волі, перевізник має виплатити їм компенсацію в розмірі 250 Євро для рейсів до 1500 км. Вказує, що дальність рейсу Львів-Неаполь становить 1245 км., а тому оскільки ОСОБА_4 було відмовлено в перевезенні проти її волі, то відповідач зобов'язаний виплатити їй компенсацію в розмірі 250 Євро, що становить за курсом НБУ станом на 14 березня 2016 року (дата уточнення позову) становить 7 214 грн.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Генеральний директор ЗАТ "КАПС "Кий Авіа" - Савюк С.В. подав суду клопотання, у якому просить розглядати справу за відсутності представника третьої особи, при цьому зазначив, що проти апеляційної скарги заперечує та просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що позивачка 10 січня 2015 року в Міжнародному аеропорту «Львів» не надала на реєстрацію належних документів, а тому відповідачем було прийняте рішення відмовити їй у посадці на борт повітряного судна, яке виконувало рейс.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивачка 10 січня 2015 року отримала відмову в Міжнародному аеропорті «Львів» у вильоті до Італії. Також встановлено, що позивачка мала при собі паспорт громадянина України для виїзду за кордон та віз, дія якого сплила 08 жовтня 2012 року. Тобто, позивач, маючи намір на пересікання повітряного кордону, не мала при собі належним чином оформленого паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до Глави 1 Розділу XXIII Загальних умов перевезення пасажирів і багажу ТОВ «Авіалінії Візз Ейр Україна», погоджених з Державною авіаційною службою України (далі за текстом - «Загальні умови», з якими усі без винятку пасажири погоджуються при бронюванні квитка, та які є невід'ємною частиною договору перевезення між перевізником і пасажиром, «Пасажир відповідає за одержання всіх необхідних для подорожі документів: віз, дозволів, довідок тощо, а також за виконання всіх застосованих законів щодо виїзду, в'їзду та транзиту країни відправлення, прибуття та транзиту. Перевізник не несе відповідальності перед пасажиром за наслідки того, що пасажир не одержав такі документи або візи чи не виконав такі застосовані закони.» Аналогічні положення містяться у пунктах 1-2 Глави 1 Розділу XXVI Наказу Міністерства Інфраструктури України №735 від 30.11.2012 «Про затвердження Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу»

Зокрема пункт 2 Глави 1 Розділу XXVI зазначеного нормативного акту зазначає, що «На вимогу перевізника пасажир має пред'явити уповноваженим особам перевізника, представникам відповідних державних органів усі документи на виїзд, в'їзд, транзит, щодо стану здоров'я та інші документи, що вимагаються застосованими законами, та дозволити перевізнику зробити і залишити в себе їх копії або будь-яким іншим чином залишити в себе дані, що містяться у відповідних документах. Перевізник має право відмовити в перевезенні пасажиру, який не виконав застосовані закони або документи якого не оформлені належним чином.»

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_6, виконуючи представницькі функції ТзОВ «Авіакомпанія ВІЗЗ ЕЙР Україна», на які покладені перевірка паспортного режиму, діяв відповідно до Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Відповідно до підпункту (іі) пункту (5) Регламенту (ЄС) № 610/2013 Європейського Парламенту та Ради від 26 червня 2013 року про внесення змін та доповнень до Регламенту (ЄС) № 562/2006 Європейського парламенту та Ради про створення Кодексу Співтовариства з правилами, що регулюють пересування осіб через кордони (Шенгенський кодекс про кордони), Конвенції про застосування Шенгенської угоди, Регламентів Ради (ЄС) № 1683/95 та (ЄС) № 539/2001, а також Регламентів (ЄС) № 767/2008 та (ЄС) № 810/2009 Європейського Парламенту та Ради «1. Для запланованого перебування на території Держав-членів тривалістю не більше 90 днів упродовж будь-якого 180-денного періоду, що призводить до того, що, враховуючи 180-денний період, що передує кожному дню перебування, умови для в'їзду громадян третіх країн є такими: «(а) вони мають дійсний проїзний документ або документи, що надають власнику право перетинати кордон за умови відповідності таким критеріям: (і) його чинність поширюється щонайменше на три місяці після запланованої дати відправлення з території Держав-членів. В обґрунтованому надзвичайному випадку особу може бути звільнено від такої вимоги; (іі) його було видано протягом останніх 10 років;»

Таким чином, законодавство Європейського Союзу прямо вимагає від громадян країн, які не є членами Європейського Союзу і які перетинають кордони ЄС, мати зокрема діючий паспорт виданий протягом 10 років до моменту в'їзду.

Паспортний документ позивачки (номер НОМЕР_1) був виданий 08 жовтня 2002 року тобто раніше, ніж за 10 років до моменту запланованого в'їзду її до Італії (10 січня 2015 року). Посилання позивача на продовження дії закордонного паспорту консульською установою України в Італії колегія суддів не бере до уваги, оскільки з точки зору Італійської влади, такий продовжений документ не є чинним, а отже не є підставою для в'їзду до шенгенської зони. Зазначене підтверджується листом Відділу прикордонної поліції аеропорту Оріо-аль-Серіо Державної поліції Італійської Республіки від 17.09.2013 Cat.22C/12/2-394-04, який було направлено до відома і виконання компаніям, що здійснюють представництво інтересів іноземних авіаперевізників у Італії, та викладено у виді інформації на сайті Міністерства закордонних справ та міжнародного співробітництва Італійської республіки, на що послався представник відповідача як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до пункту 1 Статті 1 та Додатку 1 Регламенту Ради (ЄС) №539/2001 від 15 березня 2001 року із переліком третіх країн, громадяни яких повинні мати візи при перетині зовнішніх кордонів, а також тих, громадяни яких звільнені від такої вимоги («Регламент ЄС № 239/2001»), громадяни України повинні мати візу при перетині зовнішніх кордонів Держав-членів.

Згідно Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень», відповідач був зобов'язаний перевірити у позивача наявність усіх документів необхідних для в'їзду у країну призначення і відмовити йому у перевезенні, у випадку відсутності зазначених документів: підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи-підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян за одне перевезення" (ст.1).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка безперешкодно перетинала кордон Європейського Союзу 23.12.2012, 16.01.2013, 07.06.2013, 02.02.2013, 04.08.2014, 29.08.2014, не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки зазначені подорожі відбулися до видачі Дозволу (а.с. 176), а отже скоріше за все у позивачки був інший дозвіл на проживання в Італії, або віза, а бо інший документ, який дозволяв перетин кордону. Судом першої інстанції встановлено, що дозволу на проживання (Permesso di soggiorno) на час виліту позивачкою не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, що на момент здійснення саме конкретного рейсу, у позивачки були відсутні документи, які дозволяли перетин кордону.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення» (станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлений та/або виданий на підставі документів, поданих до 1 січня 2015 р., є чинним протягом строку, на який його було видано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді