Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та аліментів на утримання повнолітньої дочки, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 02 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 20 листопада 1983 року по 03 жовтня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 Мають дочку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею. З 01 вересня 2011 року, будучи неповнолітньою, ОСОБА_6 зарахована до Вінницького коледжу Національного університету харчових технологій на денну форму навчання на контрактній основі, стипендії не отримує. Всі витрати, пов'язані з навчанням дочки, загальний розмір яких становить 16 130 грн, оплатила позивач. Посилаючись на те, що ОСОБА_6 потребує матеріальної допомоги, перебуває на утриманні останньої, просила суд ухвалити рішення про стягнення на її користь щомісячно по 800 грн аліментів на утримання дочки на період її навчання по 01 березня 2015 року, а також 8 065 грн витрат, понесених у зв'язку із навчанням дочки, та 2 435 грн на проживання у гуртожитку.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 450 грн щомісячно, починаючи з 09 грудня 2014 року і до закінчення ОСОБА_6 навчання по 01 березня 2015 року, але не більше як до досягнення дитиною 23 років. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати з оплати навчання ОСОБА_6 у розмірі 10 500 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дочки скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати на дитину ОСОБА_6 в розмірі 5 347 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2015 року скасовано рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 березня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 02 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 800 грн щомісячно, починаючи з 09 грудня 2014 року і до закінчення нею навчання - 01 березня 2015 року, але не більше як до досягнення дитиною 23 років. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 додаткові витрати з оплати навчання ОСОБА_6 в сумі 5347,50 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат з оплати навчання повнолітньої дитини відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, апеляційний суд виходив із того, що на підставі статей 141, 185, 199, 200 СК України відповідач як батько зобов'язаний утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, тому має сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі та відшкодувати ОСОБА_3 Ѕ частину понесених нею додаткових витрат на навчання в коледжі та проживання в гуртожитку.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 1983 року по 03 жовтня 2010 року, в період якого у них народилася дочка ОСОБА_6

Судами встановлено, що на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2013 року відповідачем на утримання ОСОБА_6 сплачувалися аліменти до досягнення останньою повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 досягла повноліття.

З 01 вересня 2011 року вона навчалася у Вінницькому коледжі Національного університету харчових технологій на контрактній основі з терміном навчання до 01 березня 2015 року, стипендії не отримувала.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення місцевого суду в повному обсязі, апеляційний суд залишив поза увагою те, що суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до апеляційного суду лише в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат. В частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 березня 2015 року не було предметом касаційного перегляду, оскільки в цій частині не оскаржувалось сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За правилом ч. 1 ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Таким чином, рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі 450 грн щомісячно набрало законної сили 02 лютого 2015 року, оскільки в частині цих вимог не було оскаржено до суду апеляційної інстанції жодною із сторін у справі.

Разом з тим, апеляційний суд вказаного не врахував та здійснив перегляд рішення місцевого суду в частині, яка не була предметом апеляційного оскарження.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року, слід тлумачити в контексті преамбули конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року).

Скасовуючи при повторному розгляді справи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення аліментів, апеляційний суд не мотивував, у чому полягає порушення норм процесуального права, що дало підстави вийти за межі вимог апеляційної скарги. При цьому не врахував принцип диспозитивності, згідно якого кожен учасник процесу на власний розсуд розпоряджається своїм правом щодо предмета спору.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 не скористалася своїм правом на оскарження рішення суду в частині стягнення аліментів, отже відбулося закінчення розгляду цивільної справи в цій частині, тому право процесуальної ініціативи у апеляційного суду, за відсутності процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції, відсутнє.

Крім того, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд всупереч вимозі ч. 4 ст. 338 ЦПК України не звернув уваги на висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2015 року, з яких було скасовано попереднє рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 березня 2015 року, зокрема висновок про відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов'язку по участі у додаткових витратах.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила ст. 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст. 199 цього Кодексу.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 212, 213, 214, 303, 304 ЦПК України не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 02 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська