УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором закасаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 27 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір приєднання, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 7 тис. грн зі сплатою 36 % річних стоком на 12 місяців з дня підписання. Оскільки відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання за цим договором, утворилась заборгованість у розмірі 25 640 грн 02 коп., з яких: 6 136 грн 01 коп. - заборгованість за кредитом, 13 540 грн 31 коп. - заборгованість за процентами, 4 356 грн 56 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 197 грн 14 коп. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути на його користь з відповідача суму кредитної заборгованості у розмірі 25 640 грн 02 коп.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 лютого 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову з інших правових підстав, апеляційний суд, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходив із того, що позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Апеляційний суд вірно вважав, що позивач звернувся до суду з обґрунтованими вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентами, фіксованої частини штрафу, після спливу позовної давності, про застосування якої заявив відповідач (ч. 4 ст. 267 ЦК України), оскільки договір укладено сторонами 27 вересня 2007 року строком на 12 місяців, останній платіж внесено позичальником 4 вересня 2009 року.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому вимоги щодо стягнення заборгованості за пенею та комісією є недоведеними, а, відтак, позовна давність до них не може бути застосована і у задоволенні таких вимог може бути відмовлено тільки за необґрунтованістю та недоведеністю.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В. Закропивний

С.П. Штелик