Справа № 286/968/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору та стягнення коштів, , -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», в якому, посилаючись на норми ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст.ст.184, 203, 215, 216, 220, 634, 778, 799, 806 ЦК України, просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005075 від 22.02.2017 року, укладений між сторонами, та, застосувавши наслідки недійсності правочину, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 24000 грн., сплачені як авансовий платіж, в сумі 240 грн., сплачені за послуги банку, а також стягнути понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, мотивуючи зокрема тим, що умови оспорюваного договору фінансового лізингу є несправедливими через застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману, а сам договір не посвідчений нотаріально.

Не погодившись з позовними вимогами, відповідач подав заперечення на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю, справу розглянути без участі його представника.

Позивач подав заяву про розгляд справи його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відтак, виходячи з положень ст.158 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи за відсутності сторін.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 22.02.2017 року між позивачем ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (лізингодавець) укладений договір фінансового лізингу №005075, за умовами якого товариство зобовязалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу мінітрактор МТЗ 320.5, а лізингоодержувач прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору (а.с.8-17).

Того ж дня, як передбачено умовами договору, позивач здійснив платіж у розмірі 24000 грн. на рахунок ТОВ «ЛК «ЕТАЛОН» (а.с.18, 20), що визнано сторонами, зокрема відповідачем у запереченні на позовну заяву.

Предмету лізингу відповідачем позивачу передано не було. Доказів протилежного матеріали справи не містять та сторонами суду не надано.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Пункт 4.2.2 оспорюваного договору передбачає, що лізингоодержувач зобовязаний компенсувати витрати лізингодавця, повязані з реєстрацією предмета лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів, відповідно з виставленим рахунком протягом пяти календарних днів з моменту отримання такого рахунку, а п.5.1 - відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмету лізингу, але п.2.1 договору передбачено, що в комісію за організацію входить відшкодування інших витрат лізингодавця, що повязані з його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але ті, що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання). В комісію за передачу предмета лізингу входить оплата за здійснення дій щодо реєстрації, страхування та передачі предмета лізингу лізингоодержувачу. За таких обставин умови договору передбачають подвійне відшкодування позивачем відповідачу одних і тих самих витрат.

Договором не передбачено обовязку позивача надавати відповідачу платіжне доручення про сплату лізингового платежу, але пунктом 4.3.3 передбачена відповідальність для лізингоодержувача за ненадання такого доручення. Така умова договору фактично ставить споживача у такі умови, коли він фактично без порушення умов договору буде вимушений повернути відповідачу трактор.

У п.4.3.4 договору лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, завданих внаслідок дій або бездіяльності останнього, але умови договору не передбачають таких прав для лізингоодержувача у разі завдання йому збитків внаслідок діянь лізингодавця.

У пункті 4.3.5 договору передбачено право лізингодавця розривати договір в односторонньому порядку, при цьому без зобовязання завчасно повідомляти про це лізингоодержувача. Фактично така умова договору ставить споживача в такі умови за яких при будь-якому порушенні ним умов договору, навіть незначному, правочин може бути несподівано розірвано, а він буде зобовязаний повернути трактор, сплатити його 100% вартості та додаткових штрафних санкцій та витрат, при цьому зустрічної відповідальності для лізингодавця умовами договору не передбачено.

Відповідно до п.4.3.6 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежали від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.12 договору. Пунктом 12.12 договору передбачено, що лізингодавець, із сплачених лізингоодержувачем платежів, утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу. При цьому зустрічної відповідальності лізингодавця за неможливість продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингодавець, у договорі немає. У договорі немає також права лізингоодержувача у такому випадку розірвати договір, вимагати повернення всіх сплачених платежів та покриття завданих збитків.

Згідно п.4.4.2 договору лізингоодержувач хоча має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього, але при цьому застосовуються наслідки, передбачені п.12.12 договору, за якими лізингодавець із сплачених лізингоодержувачем платежів утримує штраф 20% від сплаченої суми авансових платежів та не повертає комісію за організацію договору лізингу, хоча розірвання договору лізингоодержувачем може бути наслідком саме невиконання своїх зобовязань лізингодавцем.

Пунктом 5.1 договору передбачено для лізингоодержувача обовязок сплатити до моменту передачі йому предмета лізингу різницю до вже сплаченого авансового платежу та комісії за передбачу предмета лізингу. За таких обставин йдеться про імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак у договорі не передбачено дій лізингодавця щодо повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання трактору за нижчою ціною, що також не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

Пункти 5.4 та 5.5 договору також є несправедливими по відношенню до споживача, оскільки він має сплатити відповідачу різницю по комісії за організацію у разі збільшення вартості трактора, а відповідач не зобовязаний повертати позивачу різницю по комісії за організацію у випадку зменшення вартості трактора. Більш того у випадку несплати різниці договір буде розірвано, з споживача буде утримано штраф та йому не буде повернуто комісію за організацію договору.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що всі невідємні поліпшення предмету лізингу повинні ставати власністю відповідача, при цьому він не зобовязаний виплачувати позивачу жодних компенсацій. При цьому пункт передбачає, що поліпшення здійснюються виключно за згодою відповідача. Така умова договору суперечить ч.3 ст.778 ЦК України, оскільки поліпшення речі зроблені за згодою наймодавця відшкодовуються або їх вартість зараховується в рахунок плати за користування річчю.

Сплата комісії за супроводження договору, яка передбачена п.8.2.3 договору, по суті передбачає повторний платіж, оскільки була фактично включена в комісію за організацію договору, який сплачує лізингоодержувач при укладенні договору.

Умови п.8.6 договору також фактично зобовязуються позивача двічі оплачувати одні й ті самі витрати.

Пункт 11.5 договору обмежує право на судовий захист позивача, оскільки у разі наявності провадження у судовій справі відносно оспорюваного правочину, позивач втрачає право викупити предмет лізингу.

Положення п.12.6 договору ставлять позивача в такий стан, що за порушення умов договору він буде зобовязаний повернути предмет лізингу, додатково сплатити повну його вартість та додаткові платежі, які за своїх розміром становитимуть приблизно 100% вартості предмета лізингу.

Пункт 12.12 передбачає відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору з його вини, але жоден пункт договору не передбачає такої ж відповідальності для лізингодавця у разі розірвання договору з вини останнього.

Пункт 12.14 передбачає відповідальність для позивача за необґрунтовану відмову від прийняття предмету лізингу, але умови договору не передбачають відповідальності для відповідача за необґрунтовану відмову від передачі трактора.

Аналіз пунктів 4.2.2, 4.3.3, 4.3.4, 4.3.5, 4.3.6, 4.4.2, 5.1, 5.4, 5.5, 6.4, 8.2.3, 8.6, 11.5, 12.6, 12.10, 12.12, 12.14 спірного договору фінансового лізингу від 20.02.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, майже повністю виключена відповідальність лізингодавця (окрім за несвоєчасну передачу предмета лізингу) за порушення умов договору, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. При цьому відносно споживача встановлено дуже жорсткі умови, за яких останній при незначному порушенні договору буде позбавлений предмета лізингу та зазнає значних матеріальних втрат. При цьому лізингодавець за порушення умов договору не буде нести практично майже ніякої відповідальності.

Окрім того, у договорі (додатки до договору № 1, № 2, № 3) вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу на момент укладення договору. За умовами договору вона може бути змінена у разі зміни відпускної ціни трактора у продавця. Можуть бути збільшені розміри платежів у звязку із інфляційними процесами, податковими змінами тощо. При цьому розміри таких платежів можуть лише збільшуватися, зменшуватися платежі у звязку із такими процесами не можуть.

При цьому зі змісту договору випливає, що позивач фактично не може вплинути на вибір продавця та компанії, яка буде надавати страхові послуги. Таке обмеження позивача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача.

Таким чином, за невиконання договірного зобовязання відповідач майже не несе відповідальності, а позивач у разі похибки жорстко втрачає все. Вигода відповідача внаслідок істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін очевидна, а порушення принципу добросовісності по відношенню до позивача, як споживача, завдають йому шкоди.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач та в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. У разі неякісного предмета лізингу, його некомплектності або несправності, за відсутності інформації про продавця у договорі, споживач позбавляється фактично реалізації права предявлення вимог до продавця, що суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року в справі №6-65цс16.

З таких обставин, суд визнає договір фінансового лізингу недійсним та, застосовуючи наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України, стягує з відповідача на користь позивача 24000 грн., сплачених ним коштів на виконання умов договору, а також стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати в сумі 1280 грн. згідно зі ст.88 ЦПК України. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача 240 грн. коштів, сплачених ним за послуги банку, то суд відмовляє у її задоволенні за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 158, 196, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задоволити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу від 22.02.2016 року №005075, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 24000 грн., сплачені як авансовий платіж.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 у відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору 1280 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Овруцький районний суд Житомирської області в Апеляційний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_3