Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/7072/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Кучеренко Н.В.
Провадження № 22-ц/778/1480/17 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

При секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 03 жовтня 2016 року наказом Мелітопольського локомотивного депо його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне не виконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, до якого раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Підставою його звільнення слугували застосовані до нього заходи дисциплінарного стягнення за невиконання своїх трудових обов'язків з раціонального використання потужності локомотива, паливно-енергетичних ресурсів.

Вважає своє звільнення незаконним, та таким яке здійснено з грубим порушенням норм трудового законодавства, а саме: до нього було застосовано два заходи стягнення за одні і ті самі події; роботодавець призначав його на роботу протягом двох змін підряд, що забороняється трудовим законодавством; після його змін не було виявлено будь-яких порушень посадових обов'язків; дисциплінарні стягнення були накладені на нього з грубим порушенням встановлених строків.

Крім того, звільнення відбулось без згоди профспілкового органу.

Внаслідок незаконного звільнення йому також було спричинено моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 50 000 грн.

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати його звільнення на підставі наказу № 135/с від 03 жовтня 2016 року «Про звільнення з роботи машиніста ОСОБА_3» Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді машиніста тепловозу Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 03 жовтня 2016 року; стягнути з відповідача на його корить середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28 448,00 грн. з урахування обов'язкових платежів, а також моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення в розмірі 50 000 грн.; зобов'язати відповідача видати йому трудову книжку без запису про незаконне звільнення

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 135/с від 03 жовтня 2016 року «Про звільнення з роботи машиніста ОСОБА_3» Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» по п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 посаді машиніста тепловозу Структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 03 жовтня 2016 року.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на корить ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20 581,64 грн. без урахування податків та обов'язкових платежів.

Зобов'язано Структурний підрозділ «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видати ОСОБА_3 дублікат трудової книжки без внесення до неї запису про звільнення.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1 280 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу № 455/АГ від 01 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_3 з 02 жовтня 2015 року був допущений до самостійної роботи машиніста тепловоза цеху експлуатації.

Згідно наказу № 135/С від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи 03 жовтня 2016 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне не виконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, до якого раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.

Підставою для його звільнення стало порушення машиністом ОСОБА_3 своїх трудових обов'язків з раціонального використання потужності локомотива, вимог п. 3.12 інструкції ЦТ-0106, що призвели до нанесення депо матеріальної шкоди, що мали місце 04 червня 2016 року, 05 червня 2016 року та застосування раніше до машиніста тепловозу ОСОБА_3 заходів дисциплінарного стягнення, зокрема наказом начальника депо від 29 червня 2016 року № 127/ВК «Про притягнення до відповідальності» за невиконання своїх трудових обов'язків, вимог п.3.12 інструкції ЦТ-0106 з раціонального використання потужності локомотива, паливо-енергетичних ресурсів, машиністу тепловозу ОСОБА_3 оголошена догана; наказом начальника депо від 25 серпня 2016 року № 111/ВК «Про притягнення до відповідальності» за невиконання своїх трудових обов'язків, вимог п.3.12 інструкції ЦТ-0106 з раціонального використання потужності локомотива, паливо-енергетичних ресурсів, машиністу тепловозу ОСОБА_3 оголошена догана.

Згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно п. 3.12 Інструкції локомотивній бригаді, затвердженої наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2014 року № ЦТ-0106, локомотивну бригаду відповідно до їх обов'язків зобов'язано економно витрачати паливно-енергетичні ресурси, обтиральні та інші матеріали, утримувати у справному стані довірений інвентар, інструмент та засоби індивідуального захисту.

Як вбачається з матеріалів справи до позивача ОСОБА_3 були застосовані стягнення за порушення трудової дисципліни, а саме за невиконання свої трудових обов'язків з раціонального використання потужності локомотива, паливо-енергетичних ресурсів.

В судовому засіданні вказані обставини були підтверджені відповідачем належними та допустимими доказами та не спростовані позивачем.

До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч. 1 ст. 149 КЗпП України). При цьому якщо працівник відмовляється надати таке пояснення, це не буде перешкодою для застосування стягнення, у тому числі й у формі звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України - за таких обставин просто складається акт.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, позивач ОСОБА_3 відмовився від дачі пояснень з приводу встановлених відповідачем порушень трудової дисципліни.

Звільнення з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України допускається тільки у тому випадку, якщо з моменту виявлення проступку пройшло не більше місяця (не враховуючи часу, коли працівник не працював у зв'язку з хворобою або перебуванням у відпустці), а з моменту його вчинення - не більше шести місяців.

Також, ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Також ч. 1 ст. 252 КЗпП України формулює загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обов'язок створення для працівників підприємства, установи, організації, обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень.

Частиною 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і ч. 2 ст. 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Згідно із ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Відповідачем були дотримані приписи вказаних норм щодо звернення до первинної профспілкової організації, та відповідачем було прийнято рішення про звільнення позивача без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови.

Однак, під систематичним невиконанням трудових обов'язків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків. Таким чином, для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов'язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення за вчинення таких дій раніше, які не погашені строком давності (з часу їх накладення пройшло менше року).

Якщо працівник систематично не виконує свої трудові обов'язки, але до нього дисциплінарні або громадські стягнення не застосовувались, то він не може бути звільнений за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Як вбачається з матеріалів справа відповідачем не були дотримані істотні умови щодо звільнення позивача за п. 3 ст. 40 КЗпП України, зокрема в частині встановлення систематичності невиконання або неналежного виконання трудових обов'язків, а саме до позивача повторно не застосовувалось дисциплінарне стягнення за невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків після застосування дисциплінарного стягнення. Події та обставини, які стали підставою для застосування до позивача дисциплінарних стягнень за наказами №№ 127/ВК, 111/С мали місце до винесення першого наказу про притягнення позивача до відповідальності.

Отже суд дійшов до вірного висновку, що відповідач (уповноважений ним орган) припустився грубого порушення норм трудового законодавства при звільненні позивача.

Згідно ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Вимоги позивача про зобов'язання відповідача видати йому трудову книжку без запису про незаконне звільнення відповідають положенням пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом N 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України, відповідно якого при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці»за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15.

З урахуванням п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна зарплата позивача за останні два місяця роботи, що передували звільненню, складає 5 961,46 грн., середньоденна - 240,52 грн. Враховуючи строк, який сплив з моменту звільнення 03 жовтня 2016 року по день ухвалення рішення (жовтень 2016 року 17 днів*240,52 грн. + листопад 2016 року 5961,46 грн. + грудень 2016 року 5961,46 грн. + січень 2017 року 19 днів*240,52 грн.), середній заробіток за час вимушеного прогулу на момент ухвалення рішення склав 20 581,64 грн.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування наказу № 135/с від 03 жовтня 2016 року про звільнення позивача з роботи по п. 3 ст. 40 КЗпП України, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 20 581,64 грн. без урахування податків та обов'язкових платежів.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: