Номер провадження: 22-ц/785/266/17
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів - Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

за участю секретаря судового засідання - Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Тавровського Сергія Григоровича на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13.09.2016 року,

встановила:

28.07.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до суду в якому просило в рахунок погашення заборгованості в сумі 319114,52 грн. за кредитним договором №618-0131003/ФКВІП-08 від 22.08.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_2, а саме: житловий будинок з надвірними спорудою, житловою площею-42,70 кв.м., загальною площею - 77,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані під літ. «А», та надвірної споруди зазначеного на схематичному плані під літ. «Б»-гараж, які розташовані на земельній ділянці розміром 0,0633 га., що належить ОСОБА_2 на праві особистої власності; земельну ділянку, площею 0,0633 га( з них 0,0365га. рілля, 0,0268 га. забудовані землі) що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки -НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на зазначене майно.

ОСОБА_2, не визнавши пред'явлені позовні вимоги, 28.12.2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» в якому просить суд визнати недійсний кредитний договір №618-0131003/ФКВІП-08 від 22.08.2008 року та визнати недійсним договір поруки від 22.08.2008 року, мотивуючи свої вимоги тим, що ПАТ «Дельта Банк» не є стороною кредитного договору, який на думку ОСОБА_2 не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», та його не було повідомлено про заміну первісного кредитора. Крім того він намагався виконати умови договору, але на його письмові звернення до банку з питаннями щодо порядку виконання зобов'язань відповіді не надійшло.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13.09.2016 року у задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Дельта Банк» Тавровський С.Г. подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Апеляційну скаргу Тавровський С.Г. обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволені позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» з підстав відсутності укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя не прийняв до уваги той факт, що в іпотечному договорі міститься застереження стосовно можливості звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (п. 4.3) яке прирівнюється за своїми наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому ПАТ «Дельта Банк» вважає помилковим висновок суду стосовно наявності в п 4.4.1 іпотечного договору можливості звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки п. 4.4.1 вказує на те, що застереження яке в ньому міститься вважається договором про задоволення вимог іпотеко держателя, таким чином з ОСОБА_2 не повинен був укладатися окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, представник ПАТ «Дельта Банк» не згоден з правовою позицією суду стосовно того, що підставою відмови в позові є приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки застосування положень вказаного закону можливе лише в частині відстрочення виконання винесено рішення, а не відмови в позові.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином.

ОСОБА_2 надав до суду заяву про перенесення слухання справи у зв'язку з перебуванням на лікарняному його представника, однак враховуючи встановлені законодавством строки розгляду справи, належне сповіщення сторін та те, що ОСОБА_2 мала можливість самостійно прийняти участь у розгляді справи або залучити іншого представника, колегія суддів вважає за необхідне відхилити заяву та провести розгляд справи за відсутності належно повідомленого ОСОБА_2

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Рішення в частині відмову у задоволені зустрічного позову не оскаржено, а тому в цій частині не перевіряється апеляційним судом.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задовольняючи позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не була передбачена процедура звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, а передбачена лише можливість укладення окремого договору з цього питання для вирішення в позасудовому порядку і тому підстав для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» у суду не має.

Разом з тим з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Пунктом 4.4.1 іпотечного договору передбачено право позивача задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу у випадку прийняття Іпотекодержателем Предмету іпотеки у власність це застереження вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя і цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки.

Разом тим колегія суддів дійшла висновку, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, 22.08.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №618-0131003/ФКВІП-08, згідно з умов якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 72200 доларів США з розрахунку 11,98% річних за весь час користування кредитом на строк з 22.08.2008 року по 21.08.2033 року. Мета кредитування - придбання нерухомості.

30.06.2010 року між ТОВ «Укропробанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укропромбанку» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах , визначених договором, ТОВ «Укропромбанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укропромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п.4.2 внаслідок передачі ТОВ «Укропромбанком» АТ «Дельта Банку» прав вимоги боржників. АТ «Дельта Банку» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором про надання кредиту ОСОБА_2 передав у іпотеку нерухоме майно, за договором іпотеки №б/н від 22.08.2008 року: а) житловий будинок з надвірними спорудою, житловою площею 42,70 кв.м., загальною площею 77,10 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та складається в цілому з одного кам'яного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані під літ. «А», та надвірної споруди зазначеного на схематичному плані під літ. «Б» - гараж, які розташовані на земельній ділянці розміром 0,0633 га., що належить ОСОБА_2 на праві особистої власності; б) земельна ділянка, площею 0,0633 га (з них 0,0365га рілля, 0,0268 га забудовані землі) що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки-для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим за даними банку станом на 11.06.2015 року за ОСОБА_2 наявна заборгованість у сумі 319114,52 грн., з яких: тіло кредиту - 283640,77 грн., відсотки - 14994,11 грн., комісія за ведення кредиту-16255,03 грн., пеня - 3950,13 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 274,48грн.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Подаючи позов про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, позивач не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», що суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

У розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі № 6-1239цс16.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Отже, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-1219цс16.

Як встановлено в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не намагався реалізувати своє права оформлення права власності у позасудовому порядку, шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, як то передбачено умовами договору( п. 4.4.1), крім того не вказав підстав визнання права власності передбачених ст. ст. 335 та 376 ЦК України.

Колегія суддів розглядає справу на підставі доказів, наданих сторонами, при цьому сприяла у з'ясуванні обставин по справі.

Таким чином ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, не повно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, тому рішення районного суду на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, в частині відмови задоволення позову підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 13.09.2016 року - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева