Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Васильківського міжрайонного прокурора, який діє в інтересах держави в особі Васильківської районної державної адміністрації Київської області, до Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на земельні ділянки, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Васильківський міжрайонний прокурор звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що передача земельних ділянок у власність відповідачів відбулася з порушенням вимог ЗК України, а Васильківська міська рада Київської області вийшла за межі наданих законом повноважень. Так, спірні земельні ділянки знаходяться на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту, а передача земельних ділянок за межами населених пунктів вказаної категорії земель є компетенцією обласної адміністрації, а не міської ради. Крім того, земельна ділянка передана ОСОБА_4 за рахунок земель спортивного майданчика, тобто земель рекреаційного призначення, а оскільки земельна ділянка фактично передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, це суперечить ст. 21 ЗК України та виключає можливість використання таких земель за призначенням.

Враховуючи викладене, Васильківський міжрайонний прокурор просив: визнати незаконним та скасувати рішення Васильківської міської ради Київської області від 28 вересня 2010 року в частині затвердження проекту землеустрою відповідачам; визнати недійсними державні акти відповідачів на право власності на земельні ділянки та скасувати їх державну реєстрацію; витребувати на користь Київської обласної державної адміністрації спірні земельні ділянки та визнати за нею право державної власності, повернути спірні земельні ділянки до земель запасу Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Васильківської міської ради Київської області від 28 вересня 2010 року «Про затвердження проекту із землеустрою громадянам (згідно додатку 1) щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, ведення особистого селянського господарства, будівництва індивідуального гаражу на території м. Васильків», в частині затвердження проекту землеустрою громадянам: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки та скасовано їх державну реєстрацію: НОМЕР_1 від 11 лютого 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, НОМЕР_2 від 11 лютого 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, НОМЕР_3 від 11 лютого 2010 ркоу, виданий на ім'я ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, НОМЕР_4 від 11 лютого 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_9 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, НОМЕР_5 від 11 лютого 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, НОМЕР_6 від 11 лютого 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, НОМЕР_7 від 11 лютого 2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,10 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Передано до земель запасу Васильківській районній державній адміністрації вказані земельні ділянки.

У касаційній скарзі приватне акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист» (далі - ПрАТ «СК «Добробут та захист»), мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що Васильківською міською радою оспорюване рішення прийнято з порушенням вимог п. 12 Перехідних положень ЗК України, оскільки міська рада розпорядилася земельними ділянками, які розташовані на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту, а тому дане рішення та видані на його підставі державні акти на право власності на земельну ділянку мають бути визнані недійсними, а спірні земельні ділянки підлягають поверненню до земель запасу.

Проте з такими висновками повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Васильківської міської ради Київської області від 28 вересня 2010 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та виготовлені державні акти на право власності на земельні ділянки.

В листі Управління Держземагентства у Васильківському районі від 15 травня 2014 року вказано, що згідно проекту встановлення та зміни межі селища Глеваха Васильківського району Київської області, спірні земельні ділянки знаходяться на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту. Впродовж 2005 - 2012 років проекти землеустрою щодо зміни адміністративних меж Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та міста Васильків Київської області до Управління не надходили.

За змістом ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, в тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Отже, суди дійшли вірного висновку про неправомірність передачі у власність громадянам спірних земельних ділянок, які розташовані на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту, оскільки Васильківська міська рада Київської області вийшла за межі своїх повноважень.

Разом з тим, 31 січня 2014 року між ПрАТ «СК «Добробут та захист» та ОСОБА_4 укладено договір, відповідно до умов якого заявник набув права власності на земельну ділянку (кадастровий номер: НОМЕР_8), яка є предметом розгляду даної справи та оскаржуваними судовими рішеннями передана Васильківській районній державній адміністрації.

За змістом статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки угода, на підставі якої ПрАТ «СК «Добробут та захист» набуло право власності на земельну ділянку, не скасована, отже діє презумпція правомірності правочину, визначена ст. 204 ЦК України.

Васильківський міжрайонний прокурор, який діє в інтересах держави в особі Васильківської районної державної адміністрації Київської області, з позовом до ПрАТ «СК «Добробут та захист», предметом якого є спірна земельна ділянка, не звертався.

Таким чином, судами вирішено питання про права та обов'язки ПрАТ «СК «Добробут та захист», оскільки оскаржуваними судовими рішенням зобов'язано особу, яка не є власником земельної ділянки, зокрема ОСОБА_4, передати її до земель запасу Васильківській районній державній адміністрації.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі -Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до ст. 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 року, номер заяви 10563/83, пп. 24-33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства, 16 грудня 1999 року, номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами (Каралевічус проти Литви (Karalevičius v. Lithuania), 06 червня 2002 року, номер заяви 53254/99).

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою ПрАТ «СК «Добробут та захист» вказувало, що Васильківським міжрайонним прокурором пропущено строк позовної давності.

За змістом частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Незалучення ПрАТ «СК «Добробут та захист» до участі у справі позбавило останнього можливості скористатися наданими йому ЦПК України правами, зокрема, заявити про застосування позовної давності.

Таким чином, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не дослідили усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не з'ясували власника спірної земельної ділянки та вирішили питання про права та обов'язки ПрАТ «СК «Добробут та захист», яке не було залучено до участі у справі та, відповідно, було позбавлено можливості надавити докази та пояснення щодо заявлених вимог.

Разом з тим, апеляційний суд позбавлений можливості усунути недоліки, допущені місцевим судом.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_4 підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення суду першої та апеляційної інстанції є вірними, законними та обґрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування у цій частині.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та захист» задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на земельні ділянки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К.Гримич

О.В.Умнова

І.М. Фаловська