У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Центр Енергогаз України», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 2 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 7 805 700 грн на строк до 2 квітня 2018 року зі сплатою 17,00 % річних. 2 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку майнові права на об'єкт будівництва № 10, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на підставі договору дольової участі у будівництві житлового будинку від 11 січня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та товариством з обмеженою відповідальністю «Центр Енергогаз України» (далі - ТОВ «Центр Енергогаз України»).

3 червня 2008 року на підставі договору про уступку права вимоги ОСОБА_5 уступив ОСОБА_4 право вимоги за договором дольової участі у будівництві житлового будинку від 11 січня 2006 року. 3 червня 2008 року на підставі договору про уступку права вимоги ОСОБА_4 уступив ОСОБА_3 право вимоги за договором дольової участі у будівництві житлового будинку від 11 січня 2006 року. 30 червня 2009 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, до якого перейшли права та обов'язки за іпотечним договором (ст. 23 Закону України «Про іпотеку»).

Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 271 975 грн 56 коп., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 7 698 298 грн 32 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 385 970 грн 72 коп., пеня у розмірі 187 706 грн 52 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ «Альфа Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором від 2 квітня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - житлову квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 30 червня 2009 року, шляхом визнання за ПАТ «Альфа Банк» права власності за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 2 квітня 2008 року, яка становить 8 271 975 грн 56 коп., з яких: 7 698 298 грн 32 коп. - заборгованість по кредиту; 385 970 грн 72 коп. - заборгованість по нарахованим відсоткам; 187 706 грн 52 коп. - пені та сплати третейського збору у розмірі 82 723 грн 08 коп., а всього 8 354 698 грн 64 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року заочне рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Альфа Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ПАТ «Альфа Банк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальником взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконано, унаслідок чого наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком. Положеннями іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку» передбачено право банку звертатись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом визнання права власності на предмет іпотеки до нового іпотекодавця.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Альфа Банк», виходив із того, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки не передбачено чинним законодавством, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Протепогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 2 квітня 2008 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 7 805 700 грн на строк до 2 квітня 2018 року зі сплатою 17,00 % річних.

2 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку об'єкт будівництва № 10, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на підставі договору дольової участі у будівництві житлового будинку від 11 січня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та товариством з обмеженою відповідальністю «Центр Енергогаз України» (далі - ТОВ «Центр Енергогаз України»).

3 червня 2008 року на підставі договору про уступку права вимоги ОСОБА_5 уступив ОСОБА_4 права вимоги за договором дольової участі у будівництві житлового будинку від 11 січня 2006 року.

3 червня 2008 року на підставі договору про уступку права вимоги ОСОБА_4 уступив ОСОБА_3 права вимоги за договором дольової участі у будівництві житлового будинку від 11 січня 2006 року.

30 червня 2009 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Отже, відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_3 набув статус іпотекодавця та має усі права і обов'язки за іпотечним договором від 2 квітня 2008 року.

ПАТ «Альфа Банк» вказувало про те, що позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 271 975 грн 56 коп., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 7 698 298 грн 32 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі 385 970 грн 72 коп., пеня у розмірі 187 706 грн 52 коп.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У п. 6.3. іпотечного договору передбачено, що даний пункт є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і визнається сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового регулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Стаття392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 вересня 2016 року № 6-1685цс16, яка в силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув увагу на те, що законодавством не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання за рішенням суду, якщо позичальник порушував умови договору.

Отже, апеляційний суд фактичні обставини справи не встановив та не перевірив, чи наявні підстави для задоволення вимог іпотекодержателя, чи звертався банк до реєстратора права власності, чи є цей спосіб судового захисту ефективним, який відновлює порушені права кредитора.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 6 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта