Кодимський районний суд Одеської області
________________________________________________________________________________________________ Справа № 503/1128/16-ц
Провадження №2/503/23/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
13.02.2017 року м. Кодима Одеської області
Кодимський районний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Сопільняка О.М.
при секретарі Вдовиченко В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кодима Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житлом,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Кодимського районного суду з зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй домоволодінням, розташованим в АДРЕСА_1.
В позовній заяві, з врахуванням уточнень, позивач вказала, що є власником 3/5 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1, в якому з 28 листопада 2014 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2
У вказаному будинку відповідач не проживає з березня 2015 року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в будинку не має. Перешкод у користуванні житлом позивач відповідачу не чинила.
Відповідач не користується спірним жилим приміщенням понад 1 рік без поважних причин, у зв'язку з цим у відповідності з вимогами ч.2 ст.405 ЦК України просила задовольнити позов та визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй домоволодінням.
В судове засідання позивач не прибула. Просила розглянути справу без неї. Позов підтримала та просила його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання тричі не з'явився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Зокрема, виклик відповідача було здійснено відповідно до ч.9 ст.74 ЦПК України шляхом опублікування оголошення про його в газеті «Одеські вісті» №57 від 23 липня 2016 року, №87 від 05 листопада 2016 року та №10 від 11 лютого 2017 року.
З цих підстав, суд у відповідності з вимогами ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, зі згоди позивача, вважає можливим ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів.
Дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14321535 від 10 грудня 2013 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 3/5 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Так, за змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи втратившою право користування житлом.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.
Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим.
Зокрема, таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.
Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року).
Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Права власника будинку, квартири визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст.156 Житлового кодексу України та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України).
Позивач, як на підставу для задоволення позову, посилається на ч.2 ст.405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, оскільки відповідач є членом сім'ї позивача, який являється власником спірного житла.
Відповідно до ст.ст.64 та 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство
Відповідач ОСОБА_2 був вселений позивачем у спірне помешкання як член її сімї, тобто як чоловік позивача (шлюб не зареєстровано). Проживали разом до березня місяця 2015 року, а тому для вирішення заявленого спору суд застосовує положення ч.2 ст.405 ЦК України.
При цьому, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання - повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо (абзац 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2).
В судовому засіданні представник позивача вказав, що відповідач ОСОБА_2 не користується спірним жилим приміщенням понад 1 рік, надавши в якості доказів акти обстеження цього житла від 07 березня 2015 року, 04 грудня 2015 року та 02 вересня 2016 року, які підтверджують факт відсутності відповідача у цьому житлі понад 1 рік 6 місяців (станом на день пред'явлення позову).
Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР, позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.71,72, ЖК України, 405 ЦК України ст.ст.213, 215, 218,224-226 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житлом задовольнити.
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати таким, що втратив право користування належною ОСОБА_1 3/5 частини домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 390 грн. витрат на публікацію у пресі оголошення про виклик відповідача, та на користь держави - 551 грн. коп. судового збору.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Кодимського районного суду Одеської області протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Позивач вправі оскаржити заочне рішення в загальному порядку - шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя Сопільняк О.М.