Справа № 583/3366/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого Плотникової Н.Б.

при секретарі Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2016 року представник за довіреністю ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до суду позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_3. Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_3. В даний будинок з її (позивачки) згоди були вселені та зареєстровані її (позивачки) син з дружиною - ОСОБА_2 30.07.2009 р. шлюб між її (позивачки) сином - ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_2 було розірвано. З моменту розірвання шлюбу відповідачка не проживає у спірному будинку, вона уклала шлюб з іншим чоловіком та проживає разом з ним та дитиною за адресою: АДРЕСА_1. Вона (позивачка) сама утримує житловий будинок та через реєстрацію відповідачки у житловому будинку не має змоги оформити субсидію. Просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом - житловим будинком по АДРЕСА_3, так як відповідачка протягом тривалого часу без поважних причин не проживає у спірному будинку.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена.

Представник позивачки - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, в письмовій заяві просить справу розглядати у її відсутності, рішення прийняти на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_3, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.09.2015 р., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.09.2016 р.

Встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 була зареєстровані в житловому будинку по АДРЕСА_3 як член сім'ї власника будинку - дружина сина позивачки (невістка), що підтверджується довідкою виконавчого комітету Пологівської сільської ради № 468 від 24.10.2016 р.

Встановлено, що 30.07.2009 р. було розірвано шлюб між сином позивачки - ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 19.02.2015 р. серія НОМЕР_1.

Після розірвання шлюбу відповідачка разом з неповнолітнім сином - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишила будинок позивачки та з 2009 року у будинку по АДРЕСА_3 не проживає.

Дана обставина підтверджується наступними доказами.

Довідкою виконавчого комітету Пологівської сільської ради Охтирського району № 43 від 17.01.2017 р., згідно якої ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_3, однак не проживає за даною адресою з травня 2009 року.

Показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які в судовому засіданні пояснили, що в будинку за адресою АДРЕСА_3 проживали позивачка ОСОБА_1, син позивачки - ОСОБА_5 з дружиною - ОСОБА_2 та онук - ОСОБА_6 У 2009 році син з невісткою розірвали шлюб і з цього часу відповідачка у вказаному будинку не проживає.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25.07.2016 року по справі№ 583/1283/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, яке набрало законної сили, згідно якого було встановлено, що неповнолітній ОСОБА_6 проживає разом з матір'ю за адресою АДРЕСА_1.

Доказів поважності причин непроживання в житловому будинку по АДРЕСА_3 відповідачка суду не надала.

Згідно ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 більше одного року без поважних причин була відсутньою і не проживала у житловому будинку АДРЕСА_3, а тому втратила право користування даним житлом.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Оскільки реєстрація місця проживання відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні нею свого права користування та розпорядження своїм майном, позов слід задовольнити та визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Встановлено, що при подачі позовної заяви до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 551,20 грн., що підтверджується дублікатами квитанцій від 28.10.2016 р. та від 17.11.2016 р.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи викладене, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі в сумі 551,20 грн.

На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 405 ЦК України, ст. 72, 150, 156 ЖК України, керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Сумської області через Охтирський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Плотникова Н.Б.