Провадження № 2/641/436/2017 Справа № 641/9870/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 10 000 грн., інфляційні у розмірі 1785, 48 грн., річні у розмірі 402, 62 грн., проценти за користування коштами у розмірі 2 437, 94 грн. та судові витрати по справі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 21 вересня 2015 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 грн. на невизначений строк, про що складено відповідну розписку. 30 вересня 2015 року позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом направлено вимогу про повернення грошових коштів, яку отримано особисто відповідачем 05.10.2015 року. У порушення вимог законодавства відповідач у вказані законом строки позику не повернув. В зв'язку з наявністю боргу позивачем за період з 12.10.2015 року по 14.02.2017 року на підставі ст. 625 ЦК України нараховані інфляційні витрати та річні, а також на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України - проценти від суми позики.

У судове засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог частково заперечує, вказує на те, що у відповідь на вимогу про повернення коштів ним на адресу позивача 25.12.2015 року направлено лист з проханням про роз'яснення підстав отримання та повернення грошей. З огляду на викладене, вважає, що підстави для нарахування інфляційних витрат, річних і процентів відсутні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 21 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, який оформлено відповідною розпискою.

Відповідно до умов розписки ОСОБА_2 отримав 21.09.2015 року від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000, 00 грн.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у відповідній постанові від 8 червня 2016 р. у справі № 6-1103цс16.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки термін повернення коштів у розписці від 21.09.2015 року не визначений, ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 30.09.2015 року направлено вимогу про повернення грошових коштів, яку отримано особисто відповідачем 05.10.2015 року, що підтверджується копією відомостей УДП поштового зв'язку "Укрпошта" від 07.10.2015 року.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_2 належним чином свої зобов'язання не виконав, у визначені законом строки повернення позики не здійснив, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на 01.02.2017 року склалась заборгованість у розмірі 10 000, 00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

При цьому суд зазначає, що відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Свідченням безоплатного характеру договору позики може бути пряма вказівка закону або застереження в умовах договору про його безоплатний характер. В іншому випадку договір вважатиметься оплатним, навіть за відсутності в ньому умов щодо конкретно визначеної суми винагороди.

На підставі ст. 1048 ЦК України позивачем за період з 12.10.2015 року по 14.02.2017 року нараховані проценти за користування коштами у розмірі облікової ставки НБУ, що складає 2 437, 94 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

У зв'язку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем за період з 12.10.2015 року по 14.02.2017 року нараховано 3 % річних від простроченої суми у розмірі 402, 62 грн. та інфляційні витрати у розмірі 1 785, 48грн.

При цьому проценти, визначені ст. 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 ЦК і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 1048 ЦК і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним.

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13).

В зв'язку з простроченням відповідачем повернення суми позики проценти, інфляційні витрати та річні, нараховані позивачем, підлягають стягненню з відповідача.

Відносно доводів відповідача про направлення ним відповіді на вимогу позивача про повернення коштів, суд зазначає, що така відповідь направлена ОСОБА_2 тільки 25.12.2015 року, тобто поза межами строку, встановленого ч. 2 ст. 530 ЦК України для виконання зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суд зазначає, що оскільки за загальним правилом цивільно-правова відповідальність настає за наявності вини особи, яка порушила зобов'язання, і ця вина презюмується, то особа, довівши, що виконання зобов'язання стало неможливим за відсутності її вини, звільняється від відповідальності. Винятком з цього правила є покладення відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_2) борг у розмірі 10000грн., інфляційні у розмірі 1785,48грн., річні у розмірі 402,62грн., проценти за користування коштами у розмірі 2437,94грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,21грн., а всього 15177 (п'ятнадцять тисяч сто сімдесят сім) грн. 25 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. О. Ященко