АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

07 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної Академії Наук України, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної Академії Наук України про визнання діючими встановлених умов праці, стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року позивач, посилаючись на порушення трудових прав, які полягають у зміні умов в організації виробництва і праці з порушенням встановленого законом порядку, звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва суду з позовом до Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної Академії Наук України (далі - Інститут).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що жодні зміни в істотних умовах праці в лютому - червні 2015 року для нього не були запроваджені в передбаченому законом порядку з попередженням за два місяці, відповідно до ст. 32 КЗпП України. Оскільки він фактично продовжував наукову роботу в запланованому обсязі, оплата роботи 01 лютого 2015 року по 9 червня 2015 року є такою, що не відповідає умовам трудового договору.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати діючими встановлені трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку умови праці - п'ятиденний робочий тиждень із восьмигодинним робочим днем з 01 лютого 2015 року по 9 червня 2015 року, для нього як кандидата технічних наук старшого наукового співробітника відділу № 4 Інституту та стягнути з відповідача заробітну плату за час порушення встановлених трудовим договором умов праці у розмірі 19 842 грн. 11 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом при ухваленні рішення не взято до уваги доводи та докази щодо дотримання вимог закону при зміні умов праці, надані стороною відповідача.

Наведений в рішенні суду розрахунок заробітної плати є невірним та здійснений з порушенням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995.

Судом не взято до уваги, що позов подано з порушенням строку позовної давності, який повинен обраховуватись з 09.02.2015.

Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Представник відповідача - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити, з підстав наведених в ній.

Позивач та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або фізичною особою.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 21 лютого 2005 року ОСОБА_3 працював в Інституті на посаді старшого наукового співробітника відділу № 4 неруйнівних методів контролю якості зварних з'єднань, спочатку за контрактом, а з 1 листопада 2011 року за безстроковим трудовим договором на посаді старшого наукового співробітника у відділі № 4.

Відповідно до наказу директора Інституту від 3 листопада 2014 року № 80 «Про встановлення неповного робочого часу» у разі зменшення фонду заробітної плати передбачалося встановлення у 2015 році для працівників структурних підрозділів інституту режим неповного робочого часу з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу, що встановлюється на кожен місяць відповідно до службових записок, які затверджуються заступниками директора по підпорядкуванню.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 був ознайомлений з наказом директора Інституту від 3 листопада 2014 року № 80.

Відповідно до п. 5 наказу директора Інституту від 3 листопада 2014 року № 80 начальник відділу кадрів мав підготувати проект наказу про встановлення режиму роботи працівників на умовах неповного робочого часу на підставі поданих керівниками структурних підрозділів пропозицій відповідно до вимог чинного законодавства.

З лютого 2015 року адміністрацією Інституту ОСОБА_3 встановлено одноденний робочий тиждень з восьмигодинним робочим днем, у березні 2015 року - в режимі 1 раз на тиждень. Такий саме графік виходу на роботу був затверджений для нього і на квітень 2015 року.

Частиною 3 ст. 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Разом з цим, накази від 26 лютого 2015 року № 57-к «Про встановлення неповного робочого часу у березні - квітні 2015 року», від 30 квітня 2015 року № 129-к «Про встановлення неповного робочого часу у травні 2015 року», від 29 травня 2015 року № 157-к «Про встановлення неповного робочого часу у червні - вересні 2015 року» видані менше ніж за два місяці до запровадження неповного робочого часу, що свідчить про невиконання вимог ст. 32 КЗпП України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці за два місяці.

Суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов правильного висновку щодо порушення відповідачем вимог закону про попередження ОСОБА_3 про істотну зміну мов праці, а саме положень ст. 32 КЗпП України.

При цьому, судом було вірно надано оцінку письмовому доказу, а саме наказу директора Інституту від 03 листопада 2014 року № 80 «Про встановлення неповного робочого часу» та зазначено, що даний наказ є узагальнюючим і його видання не звільняє роботодавця від обов'язку в подальшому при запровадженні неповного робочого часу виконати вимоги ст. 32 КЗпП України.

За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про дію істотних умов праці, встановлених п. 6.1 «Колективного договору», п. 5.1 «Правил внутрішнього трудового розпорядку» - п'ятиденний 40 годинний робочий тиждень з двома вихідними днями (субота, неділя) відповідають обставинам справи та нормам матеріального закону.

Вирішуючи спір в частині розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню на користь позивача, судом вірно встановлено кількість робочих днів з 01 лютого 2015 року по 9 червня 2015 року. Однак судом не враховано, що в лютому позивач перебував 5 днів у відпустці без збереження заробітної плати, а в травні не врахував вихідні дні у зв'язку з травневими святами та те, що позивач у травні перебував на лікарняному, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що таке порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення питання про розмір заборгованості, який підлягає стягненню на користь позивача.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 3 ч. 2 Розділу ІІ Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Звертаючись до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_3 просив суд стягнути на його користь 19 842,11 грн. Розрахунок здійснено позивачем без врахування Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

З матеріалів справи вбачається, а саме з табелів обліку робочого часу, що ОСОБА_3 мав кількість робочих днів у лютому - 21, кількість відпрацьованих днів - 6; кількість робочих днів у березні - 21, кількість відпрацьованих днів - 5; кількість робочих днів у квітні - 21, кількість відпрацьованих днів - 5; кількість робочих днів у травні - 17, кількість відпрацьованих днів - 1; кількість робочих днів у червні - 20, до звільнення - 6, кількість відпрацьованих днів - 1.

З табелю також вбачається, що в лютому ОСОБА_3 перебував у відпустці без збереження заробітної плати протягом 5 днів, в Інституті з 1 по 11 травня були вихідні дні. Крім того ОСОБА_3 у травні перебував на лікарняному з 5 по 21 травня, з яких 9 робочих днів. Таким чином, за період з лютого по червень 2015 року ОСОБА_3 не було виплачено заробітну плату за 54 дні.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід), наданої представником відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яка досліджена судом в межах повноважень, передбачених ст. 300 ЦПК України, розмір середньоденної заробітної плати складає 510,03 грн. (а.с. 209).

Беручи до уваги вищевикладене, оплата днів вимушеного прогулу за час порушення встановлених трудовим договором умов праці має становити 54х510,03=27 541,62 грн. (кількість днів прогулу/середньоденна заробітна плата згідно довідки Інституту).

Згідно вимог, передбачених ст. 11, 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції не може вийти за межі позовних вимог та апеляційної скарги, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення заробітної плати у розмірі 19 842,11 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з позовом про порушення трудових прав, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк.

Як встановлено судом позов подано із дотриманням тримісячного строку, оскільки накази, що мали б змінювати істотні умови праці були надані позивачу та позивач дізнався і ознайомився з ними лише в судовому засіданні 30.11.2015.

Отже, розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної Академії Наук України, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/11792/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1025/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.