АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1140/2017 Доповідач: Музичко С.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.

Суддів - Слюсар Т.А., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Чумаченко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів. Вказує, що ОСОБА_3, будучи позичальником за кредитним договором від 20.09.2007 року, отримала кредит в сумі 143000,00 доларів США строком до 19.06.2034 року зі сплатою відсотків за користування кредитом із розрахунку 12, 49 % річних. ОСОБА_2 виступив поручителем відповідача згідно з договором поруки від 20 вересня 2007 року. Відповідачі належним чином не виконують свої зобов'язання внаслідок чого виникла заборгованість, яку добровільно не погашають. Позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідачів солідарно 280 135,63 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 6 055 409,26 гривень.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ«Надра» суму заборгованості в розмірі 280 135,63 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 6 055 409,26 грн. та з кожного судовий збір по 850 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідачів - ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що розрахунок заборгованості наданий до заяви про збільшення позовних вимог не визначає, заборгованість по тілу та відсоткам по кожному із зобов'язань щомісячного платежу, у зв'язку з чим неможливо визначити точну суму невиконаних зобов'язань. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення розміру заборгованості з 23.04.2015 року по 23.04.2012 року, про який було заявлено представником відповідача, тому стягнення суми за якими закінчився строк є порушенням вимог ст. 261 ЦК України.

Нарахування пені та штрафу у визначеному позивачем розмірі призвело до порушення умов п. 5.1, 5.2. кредитного договору.

В судове засідання представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Представник відповідачів в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити, з підстав викладених в ній.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того,що позичальник та поручитель свої зобов'язання за кредитним договором не виконали, заборгованість не погасили, тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача суму боргу за кредитним договором.

Колегія суддів з такими висновками суду у повній мірі погодитися не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 20.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 329/П/РП/2007-840 відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 143 000 доларів США строком до 19.06.2034 року, за умови його повернення, строковості та платності зі сплатою за користування 12,49% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки від 20.09.2007 року, згідно з яким ОСОБА_2 на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_3 які виникають з умов кредитного договору № 329/П/РП/2007-840 від 20.09.2007.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконувала,внаслідок чого в неї виникла заборгованість, яка станом на 28.09.2008 року складає 280 135,63 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 6 055 409,26 грн., з яких: 139 984,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 86 757,53 доларів США - заборгованість за простроченими відсотками; 39 093,73 доларів США пеня за прострочення сплати процентів, штраф 14 300,00 доларів США.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються, внаслідок чого застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відповідно до п. 5.3 договору поруки від 20.09.2007 року, його дія закінчуються належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору та виконанням поручителем своїх зобов'язань згідно умов договору поруки.

Однак, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, право вимоги належного виконання зобов'язань у банку виникло через шість місяців з дня порушення основного зобов'язання боржником по сплаті щомісячних платежів по кредитному договору, а саме з 20.02.2009 р., (а.с 102 т.2) тому, стягуючи заборгованість у солідарному порядку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звернувся з позовом 05.05.2010 р., тобто після спливу шестимісячного строку, визначного законодавством терміну пред'явлення вимоги до поручителя, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про припинення договору поруки за платежами зі спливом цього строку. Матеріали справи не містять графіку платежів по заборгованості та процентам, як наслідок визначити суму боргу, що підлягає сплаті за інший період не виявляється можливим. Отже, рішення суду слід скасувати в частині задоволення позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Вказана правова позиція була висловлена в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 р. у справі № 6--20цс14. , в Постанові Верховного Суду України від 23.05.2012 року.

Заслуговують на увагу доводи апелянта щодо розрахунків заборгованості пені за своєчасну сплату коштів за кредитним договором у гривні, що відповідає діючому законодавству.

Отже, прострочена заборгованість за кредитом та заборгованість по сплаті відсотків в сумі 226 741, 90 доларів США, що еквівалентно 4 901 250, 87 гривень та пені в сумі 811 813, 76 гривень залишилась не погашеною та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

Заслуговують на увагу доводи апелянта щодо розрахунків заборгованості пені за своєчасну сплату коштів за кредитним договором у гривні, що відповідає діючому законодавству.

Згідно з п. п. 5.1., 5.2. кредитного договору у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначених у п. 3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений в п. 4.3.5. цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9., 4.3.10 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього договору, за кожен випадок.

Заявляючи вимогу про стягнення штрафу, позивач вказав на порушення умов договору щодо несвоєчасної та неповної сплати платежів.

Штраф є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України.)

Особа не може нести подвійну відповідальність за одне і те саме порушення умов договору.

Згідно з вимогами банку, останній нарахував пеню та штраф за несвоєчасне виконання та невиконання умов договору відповідачем по сплаті кредитних коштів

З метою дотримання балансу інтересів та виключення подвійної відповідальності за одне і те саме порушення умов договору, колегія суддів вважає нарахування штрафу таким що є несправедливим до відповідача як споживача щодо наданих банком послуг.

Заява про застосування строків позовної давності представником відповідача подана до суду апеляційної інстанції. В суді першої інстанції сторона відповідача такої заяви не надала, тому підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності колегія суддів не вбачає.

За таких обставин порука є припиненою , а заборгованість в сумі 226 741,90 доларів США, що становить 4 901 250,87 гривень, пеня в сумі 811 813,76 гривень підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_3, в іншій частині рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішенні в цій частині про відмову у позові.

За правилами ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700 грн. та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитом в сумі 226 743,90 доларів США, що еквівалентно 4 901 250,87 гривень, пеню за прострочення сплати кредиту 811 813,76 гривень

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» 1700 гривень судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді