Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №336/8344/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження №22-ц/778/959/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кримської О.М.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2

секретаря Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа ОСОБА_5, про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, який уточнювала в процесі розгляду справи та обґрунтовувала тим, що 28.08.2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» було укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» № 0710/0808/55-040 відповідно до якого позивачка отримала споживчий кредит в сумі 40 000 доларів США зі сплатою 12,5 відсотків на рік за весь строк фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2018 року.

Посилаючись на те, що даний кредитний договір укладений з суттєвим порушенням істотних умов, не відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів», а саме при укладенні оспорюваного кредитного договору:

1) не встановлено умов надання кредиту, зокрема можливі настання валютних ризиків для позичальника всупереч вимогам п. 3.8 Постанови НБУ від10.05.2007 року №168;

2) не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору всупереч Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованими іпотечним боргом і іпотечним сертифікатами»;

3) не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості всупереч Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованими іпотечним боргом і іпотечним сертифікатами;

4) не зазначено детального розпису сукупної вартості кредиту всупереч вимогам п. 3.1, п. 3.3 Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

5) не зазначено реальної процентної ставки всупереч вимогам п. 3.3 Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

6) не зазначено абсолютного значення подорожчання кредиту всупереч вимогам п. 3.3 Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

7) не зазначено дати видачі кредиту всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

8) відсутній графік платежів всупереч вимогам п. 3.2 Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»;

9) неправомірно виданий кредит в іноземній валюті всупереч Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»

Посилаючись на те, що даний кредитний договір укладений з суттєвим порушенням істотних умов, не відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» просила суд визнати недійсним кредитний договір № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року укладений між нею та ВАТ «Сведбанк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Особи, що беруть участь у справі, повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України, що підтверджується розписками про отримання судової повістки та рекомендованим повідомленням про вручення поштою судової повістки (а.с.121-123).

Представник ПАТ «Омега Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа ОСОБА_5 не зявилися до апеляційного суду, причини неявки в судове засідання не повідомили, будь яких письмових клопотань від них не надходило.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 303-1, 305 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності учасників апеляційного розгляд, які не прибули в судове засідання..

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу свої вимог, оспорюваний кредитний договір не суперечить нормам ЦКУкраїни та іншим актам цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з наступних підстав.

Встановлено, що 28 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк»,правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», було укладено кредитний договір «Споживчий кредит під заставу житлової нерухомості» № 0710/0808/55-040, відповідно до умов якого позивачка отримала споживчий кредит в сумі 40 000 доларів США зі сплатою 12,5% на рік за весь строк фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2018 року включно (т.1 а.с.8-12).

28.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_3 укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку №2620.7.7137883.01, відповідно до якого банк відкрив позичальнику ОСОБА_3 поточний рахунок в доларах США для обслуговування заборгованості позичальника за кредитним договором № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року (т.1 а.с.191-192).

Крім того, між позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено іпотечний договір № 0710/0808/55-040-Z-1 від 28.08.2008 року, відповідно до якого, забезпеченням виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором є належне на праві власності майно, а саме: квартира № 87№ 87 в буд.81-а, по вул. Іванова в м. Запоріжжі (т.1 а.с.144-149).

В забезпечення виконання позивачем ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 0710/0808/55-040-Р-1 від 28.08.2008, відповідно до умов якого, поручитель зобовязалася відповідати перед Банком за виконання зобовязань щодо повернення коштів позичальником ОСОБА_3 за кредитним договором № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року (т.1 а.с.58).

17.03.2009 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року, відповідно до умов якого, сторони дійшли згоди внести зміни до кредитного договору, а також визначити суму щомісячних платежів в сумі 601,31 доларів США щомісячно до 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору (т.1 а.с.202).

25.09.2009 року між сторонами укладено договори про внесення змін та доповнень №2 та №3 до кредитного договору № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року, відповідно до умов якого, визначено відсотки за користування кредитом (т.1 а.с.203-211).

25.09.2009 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_3 укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку №2620.7.7137883.02, відповідно до якого банк відкрив позичальнику ОСОБА_3 поточний рахунок в гривні для обслуговування заборгованості позичальника за кредитним договором № 0710/0808/55-040 від 28.08.2008 року (т.1 а.с.193-194).

Кредитний договір, договір іпотеки та договори про внесення змін та доповнень № 1, 2, 3 особисто підписані позивачкою.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок та комісійної винагороди за надані послуги.

Згідно положень п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №54113808, банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Нормами, викладеними в абзацах 4, 6 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до змісту пункту 1.1. кредитного договору кредит надається позичальнику лише після: укладання іпотечного договору обєкт нерухомості, зазначеного в п.2.1 цього договору; виконання позичальником умов п. 5.7., 5.12 цього договору; сплати позичальником одноразової комісії за перевірку документів, передбаченої п. 3.4 договору.

Пунктом 3.4 договору визначено, що за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати через касу банку в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати.

Вищеназвана комісійна винагорода спірного договору визначена у процентному відношенні від суми кредиту і є незмінною величиною, а отже така умова не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із пунктом 1.5 кредитного договору до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у звязку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат, повязаних з укладенням іпотечного договору, передбаченого п. 2.1. цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування обєкта нерухомості за іпотечним договором відповідно до п. 5.7 договору.

Пунктом 3.1.1 спірного кредитного договору передбачено, що починаючи з 10.10.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2 цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів (далі Ануїтетні платежі або Ануїтетний платіж) у сумі 585,50 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. До настання терміну вказаного в абзаці першому цього підпункту п.3.1 позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем надання кредиту (далі термін здійснення платежів).

Зі змісту спірного договору вбачається, що позивачку, перед укладанням кредитного договору, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договорів, так і з сукупною вартістю кредиту. Позивачка знала про вищевказані договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, про що свідчать п.11.1, відповідно до якого укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими; підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не повязані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

Крім того у разі незгоди з умовами кредитного договору позивачка мала можливість скористатись правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту .

Проте таким правом позивачка не скористалась.

Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною, позивачка також посилалася на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом ч. 2 якого підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Проте, ненадання банком повної інформації про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Проте вказані положення були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» згідно з Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного кредитного договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.,ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог п. 4 «в» ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Судом першої інстанції було встановлено, що ПАТ «СведБанк» на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції від НБУ за №38 від 07.12.2007 року та дозвіл №38-2 від 07.12.2013 року, а отже видача банком кредиту ОСОБА_3 у доларах США не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Посилання апелянта на те, що її при укладенні договору не повідомили про можливі настання валютних ризиків спростовуються наступним.

Оскільки, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, бо це стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому нормами ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168, передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач.

Вказані вимоги норм законодавства виконанні Банком, що слідує з п. 11.1. кредитного договору. Отже, позичальник була у письмовій формі повідомлена про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не мала зауважень, претензій щодо наданої інформації.

Тому доводи апеляційної скарги про порушення банком вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. Правил НБУ № 168, а саме ненадання споживачу у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка встановлена ст.ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що Банком порушено вимоги закону в частині валюти зобовязання, що значно погіршило становище позичальника після різкого підвищення курсу іноземної валюти відносно до національної, та дії Банку по видачі кредиту в доларах США є способом зловживання правом та перекладає свої ризики на споживача кредитних послуг не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Погіршення матеріального стану позичальника не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності в оспорюваному кредитному договорі несправедливих умов, що виключає визнання договору недійсним з урахуванням положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Однією з підстав визнання умов договору несправедливими є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених в договорі, як це передбачено п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, як вбачається з ч. 4 ст. 18 вказаного Закону, положення п.п. 8, 11 та 13 частини 3 ст. 18 не застосовуються до операцій з цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю-продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст..11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, для визнання кредитного договору від 26 грудня 2007 року недійсним немає, позивач їх не довела, що є її процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_3 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору нею не доведено.

Такі висновки відповідають правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів.

Як розяснено у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» за змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобовязання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обовязки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Представником позивачки в судовому засіданні суду апеляційної інстанції було заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження №125/02-17 від 08.02.2017 року.

Судом апеляційної інстанції досліджений висновок експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження №125/02-17 від 08.02.2017 року, з якого вбачається, що реальна процента ставка по кредитному договору складає 12,83%. Як вбачається зі змісту експертного дослідження, до такого висновку експерт дійшов, включивши до розміру процентної ставки сплату комісії за перевірку документів, сплату комісії за касове обслуговування, сплату страховий платежів ( т.2 а.с.157)

Отже, враховуючи викладене, судова колегія вважає, що названий висновок експертного дослідження суперечить фактичним обставинам справи та умовам спірного кредитного договору, тому не може прийнятий як доказ на підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 та доводів апеляційної скарги.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

ОСОБА_2