Номер провадження: 22-ц/785/206/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Станкевича В.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за укладеним договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за укладеним договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати заочне рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

До суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4, явка якої до суду була визнана обв»язковою на неодноразові виклики не з»явилася, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам в повному обсязі, з огляду на наступне.

Так, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції у відповідності до ст.235 ЦК України, виходив з того, що укладені договори за своєю природою не являються договорами позики, а правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, тобто позивач ОСОБА_2, звернувся до суду не з тією підставою позову.

Однак, колегія не може погодитись з таким висновком суду, до якого суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно матеріалів справи 29.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким він передав відповідачу грошову суму у розмірі 5 000 (пять тисяч) доларів США 00 центів зі строком повернення - 29.12.2012 року. Згодом, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було також укладені аналогічні договори позики, відповідно до яких відповідачка ОСОБА_4 отримувала грошові суми, а саме: 07.09.2013 року - 1 000 (одну тисячу) доларів США зі строком повернення - 30.09.2013 року; 05.10.2013 року - 10 000 (десять тисяч) доларів США зі строком повернення - 25.12.2013 року; 02.11.2013 року - 5 000 (пять тисяч) доларів США зі строком повернення - 15.11.2013 року; 10.06.2014 року - 30 800 (тридцять тисяч вісімсот) доларів США зі строком повернення - 01.07.2014 року; 16.07.2014 року - 4 000 (чотири тисячі) доларів США зі строком повернення 26.07.2014 року; 21.08.2014 року - 6 500 (шість тисяч пятсот) гривень зі строком повернення 28.08.2014 року; 01.09.2014 року - 3 700 (три тисячі сімсот) доларів США зі строком повернення 15.09.2014 року; 17.09.2014 року - 40 000 (сорок тисяч) доларів США зі строком повернення 20.09.2014 року; 08.10.2014 року - 100 000 (сто тисяч) доларів США зі строком повернення 17.10.2014 року; 04.12.2014 року - 43 000 (сорок три тисячі) доларів США зі строком повернення 27.12.2014 року; 15.01.2015 року - 1 500 (одну тисячу пятсот) доларів США зі строком повернення 25.01.2015 року. Однак, станом на 14.12.2015 року, відповідачка ОСОБА_4 свої зобовязання не виконала, борг не повернула, про що свідчать наявні у позивача оригінали зазначених розписок.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4. боргу на загальну суму 5 862 500 гривень, переданих останній в позику в 2012-2015 рр., оскільки ОСОБА_4, після настання строку повернення боргу, зазначеного у наданих нею розписках про отримання коштів не повернула йому борг.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона - (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини. можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми(договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищезазначеного, судова колегія приходить до висновку, що власноручно написані розписки (в кожній розписці ОСОБА_4 вказує про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів саме в борг) від 29.11.2012року, 07.09.2013 року, 05.10.2013 року, 2.11.2013 року, 10.06.2014 року, 16.07.2014 року, 21.08.2014 року, 01.09.2014 року, 17.09.2014 року, 08.10.2014 року, 04.12.2014 року, 15.01.2015 року ОСОБА_4 внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договорів позики на суму 244000 доларів США, але й факту передачі грошової суми позичальнику так як факт передачі коштів боржником не спростовано.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до розписки від 29.11.2012 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 5 000 (пять тисяч) доларів США 00 центів зі строком повернення до 29.12.2012 року.

Отже, про порушення свого права ОСОБА_2 довідався 29 грудня 2012 року і саме з цієї дати, у відповідності до положень ч.1 ст.261 ЦК України слід обчислювати початок перебігу позовної давності.

У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зважаючи на вищенаведене строк позовної давності сплив 29 грудня 2012 року , а до суду позивач звернувся лише 15.01.2016 року, тобто з пропуском строку.

Тому, оскільки ОСОБА_4 на момент предявлення цього позову не виконала свої грошові зобовязання за договорами позики від 07.09.2013 року, 05.10.2013 року, 2.11.2013 року, 10.06.2014 року, 16.07.2014 року, 21.08.2014 року, 01.09.2014 року, 17.09.2014 року, 08.10.2014 року, 04.12.2014 року, 15.01.2015 року та не повернула ОСОБА_2 борг в розмірі 239000 доларів США (виходячи з офіційного курсу НБУ на день подання даного позову, на чому наполягала представник позивача в суді апеляційної інстанції, 5736000 грн.) та 6500 грн., що разом становить 5742500 грн., тому він підлягає стягненню з неї в судовому порядку.

Крім цього, відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Отже, розмір 3% річних від простроченої суми позики, який відповідач має сплатити по розпискам становить 172275 грн. за рік, а з урахуванням всього часу прострочення за три роки в розмірі 516825 грн.

Одночасно судова колегія в силу ст.88 ЦПК України вважає за необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати за подачу позовної заяви в сумі 6890 грн., так як вони документально підтверджені.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

У відповідності ст. 303 ЦПК України апеляційний суд позбавлений можливості виходити за межі доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції помилково вважав, що позивач не довів суду ті обставини на котрі він посилався, що свідчить про порушення судом вимог ст.ст.212-213 ЦПК України та не врахував норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому з підстав ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за укладеними договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу за укладеними договорами позики в розмірі 239000 (двісті тридцять девять тисяч) доларів США, що еквівалентно 5736000 (пять мільйонів сімсот тридцять шість тисяч) гривень , а також 6500 (шість тисяч пятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у якості 3% річних 516825 (пятсот шістнадцять тисяч вісімсот двадцять пять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6890 (шість тисяч вісімсот девяносто) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_5