Справа №489/1887/15-ц 26.05.2017 26.05.2017 26.05.2017
Провадження №22-ц/784/457/17
Справа № 489/1887/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Губницький Д.Г.
Провадження № 22ц-784/457/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

26 травня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Шагаєм О.А.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивачки ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Укрзалізниця», Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство «Український страховий дім» про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український Страховий Дім» про відшкодування шкоди.

Позивачка зазначала, що 09 липня 2012 року рухаючись у вагоні №12К потягу сполученням «ОСОБА_4 Київ», спускаючись з верхньої полиці вона впала і в результаті цього отримала перелом правої руки зі зміщенням уламків. У звязку з отриманням тілесних ушкоджень їй була проведена операція, вона протягом тривалого часу проходила курс лікування.

Внаслідок нещасного випадку, який з нею трапився їй встановлена ІІІ група інвалідності з 30 % втратою працездатності, а в подальшому втрата працездатності склала 40%.

Посилаючись на те, що шкода, заподіяна їй джерелом підвищеної небезпеки (поїздом), яке належить ДП «Укрзалізниця» призвело до отримання нею тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона понесла матеріальні збитки на лікування, операції, тощо, позивачка просила про задоволення позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_5 залізницю.

Ухвалою цього ж суду від 24 березня 2015 року вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ «Український страховий дім» залишено без розгляду на підставі п.5ч.1ст.207 ЦПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року ПрАТ «Український страховий дім» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Наступною ухвалою цього ж суду від 21 листопада 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ПАТ «Українська залізниця».

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачка неодноразово змінювала позовні вимоги і посилаючись на наведені вище обставини, остаточно просила стягнути із ДП «ОСОБА_5 залізниця» втраченого нею внаслідок втрати працездатності заробіток в розмірі 27161,40 грн. за період з 09 липня 2012 року по 16 травня 2014 року; 12 853 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування втраченого заробітку за період з 17 травня 2014 року по 21 листопада 2016 року; 18 477 грн. 14 коп. витрати, повязані із придбанням ліків; 15 900 грн. витрати на санаторно курортне лікування; 1 473 витрати на придбання квитків на проїзд до лікувального закладу; 6 211 грн. 80 коп. одноразова виплата у звязку зі стійкою втратою професійної працездатності; шкоди завданої каліцтвом та ушкодженням здоровя; призначити їй з 22 листопада 2016 року щомісячне довічне утримання за рахунок відповідача в розмірі 40% від мінімальної заробітної плати з урахуванням поетапного її підвищення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено стягнути на користь ОСОБА_2 з ПАТ «Укрзалізниця» 28 369 грн. 13 коп. на відшкодування шкоди завданої каліцтвом за період з 09 липня 2012 року по 21 листопада 2016 року, а також 18 477 грн. 14 коп. витрати, понесених на лікування.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ПАТ «Українська залізниця» щомісячно по 640 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом довічно.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

ОСОБА_6 про нещасний випадок із застрахованим пасажиром від 09 липня 2012 року ОСОБА_2, яка була пасажиром пасажирського поїзду №122ШД сполученням «ОСОБА_5 Київ» (квиток ТФ №723348), під час спуску з верхньої полиці оступилася і впала, через що травмувала праву руку.

В ОСОБА_6 також зазначено, що пасажир предявник ОСОБА_6 є застрахованим від нещасного випадку на транспорті відповідно до постанови КМ України від 14 серпня 1996 р. №959. Даний ОСОБА_6 складений 11 березня 2013 року ЛВЧД - 13 ОСОБА_5 залізниці за письмовою вимогою ОСОБА_2 від 11 березня 2013 року (т. 1 а.с.44).

Відповідно до копії квитка ТФ №723348 страховиком пасажира виступало ПАТ «УСД» (т. 1 а.с.31).

Предметом страхування за договором страхування є майнові інтереси, повязані з життям, здоровям та працездатністю застрахованих осіб, якими є пасажири ДП «ОСОБА_5 залізниця», які користуються послугами залізничного транспорту на маршрутах, зокрема, міжміського сполучення з моменту оголошення посадки в поїзд до моменту завершення поїздки. Розмір страхової суми для кожного застрахованого пасажира становить 6000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Страховий платіж утримується Страховим агентом з пасажирів в певному проценті від вартості квитка. Страховим випадком визнається: загибель або смерть (100% страхової суми), одержання травми внаслідок нещасного випадку на транспорті при встановленні інвалідності (90% страхової суми - інвалідність 1 групи, 75% - інвалідність 2 групи, 50% - інвалідність 3 групи), тимчасова втрата застрахованою особою працездатності внаслідок нещасного випадку на транспорті (0,2% страхової суми за кожну добу, але не більш 50% страхової суми). Для одержання страхового відшкодування застрахована особа подає: заяву, акт про нещасний випадок, документ, що посвідчує особу, а крім того: у разі втрати застрахованою особою працездатності нотаріально засвідчену копію довідки МСЕК про ступінь втрати працездатності, а у разі тимчасової втрати працездатності копію листа непрацездатності. Договір набирає чинності з 01 січня 2012 р. і діє до 31 грудня 2012 р. (т. 1 а.с. 49-51).

09 липня 2012 року ОСОБА_2 швидкою допомогою була доставлена до Київської міської лікарні №12, де перебувала на стаціонарному лікуванні з 09 липня 2012 року по 23 липня 2012 року, під час якого їй проведено операцію по металоостеосинтезу правого плеча зі зміщенням уламків.

Наведене підтверджується копією довідки Київської міської лікарні №12 від 25 липня 2012 року, а також випискою з історії хвороби №9468 (т. 1 а.с.11-13).

Після цього, 27 липня 2012 року, ОСОБА_2 стала на облік у травматолога за місцем проживання, внаслідок отриманої травми проходила неоднаразові лікування у Миколаївській міській лікарні №3 з 20 березня 2013 року по 16 травня 2014 року; в Київській міській лікарні №12, а 21 жовтня 2013 року їй повторно проведена операція по видаленню з плеча металевої пластини, що підтверджується копіями медичних документів, які містяться в матеріалах справи (т. 1 а.с.14, 15,20,22; 187).

ОСОБА_6 довідки Миколаївської міської лікарні № 3 від 19 березня 2013 року, висновків експерта № 435/330-14 від 08 квітня 2014 року; №76-К від 21 червня 2016 року; №30-К від 28 березня 2017 року ОСОБА_2 встановлений діагноз: фрагментарний перелом правої плечової кістки зі зміщенням уламків. Металоостеосинтез стадія консолідації 2 ст., контрактура правого плечового суглобу, порушення функцій руху 2 ст. Внаслідок отриманої травми, ОСОБА_2 встановлено тимчасову втрату працездатності, після чого вперше встановлено стійку втрату працездатності у розмірі 30%, а в подальшому позивачці було визначено ступінь втрати працездатності у розмірі 40%.

Як встановлено судом, і таке підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 була вперше визнанна інвалідом 3 групи за загальним захворюванням у 1998 рці. Вдруге визнанна інвалідом 3 групи безстроково 16 травня 2014 року, інвалідизуючою ознакою є патологія дихальної системи, а наслідки отриманої нею травми 09 липня 2012 року визнані такими, що не є інвалідизуючими для встановлення інвалідності.

Із змісту листа ПрАТ «Український Страховий Дім» видно, що страховиком було здійснено ОСОБА_2 виплату страхової суми у звязку із тимчасовою втратою працездатності у розмірі 51 000 грн. (т.1 а.с.45).

Як видно із матеріалів справи, після проведення виплати страховиком, ОСОБА_2 була повторно проведена операція та вона проходила лікування.

У звязку з чим, на придбання ліків, проведення обстеження та лікування нею понесені витрати на суму 18 477 грн. 14 коп., що підтверджується медичними довідками, товарними чеками та квитанціями про вартість медикаментів.

За положеннями ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

ОСОБА_6 із чч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

ОСОБА_6 з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, у даних правовідносинах - відшкодування шкоди, завданої внаслідок джерела підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду.

Встановивши, що шкода ОСОБА_2 заподіяна внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - потягу, власником якого є ПАТ «Українська залізниця», позивачка понесла витрати на лікування в сумі 18 477 грн. 14 коп. суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відповідальність ПАТ «Українська залізниця», як володільця джерела підвищеної небезпеки та стягнення з останнього завданої позивачці шкоди у звязку з ушкодженням її здоровя.

Водночас, задовольняючи частково позовні вимоги у частині відшкодування шкоди, завданої каліцтвом у вигляді втраченого доходу, а також щомісячно довічно, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав, передбачених ст. 1195 ЦК України для такого відшкодування.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до вимог ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (ч. 1 ст. 1195 ЦК України).

Отже, у зв'язку з заподіянням громадянину каліцтва або іншого ушкодження його здоров'я компенсації підлягає насамперед втрачений потерпілим заробіток або інший дохід, який він мав або міг мати до каліцтва. Підставою для цього є та обставина, що в результаті заподіяння даної шкоди громадянин не в змозі займатися колишніми видами діяльності, у тому числі виконувати колишню роботу.

Компенсація втраченого потерпілим заробітку або іншого доходу здійснюється виходячи з їх фактичного розміру. Однак при цьому враховується заробіток або дохід, який потерпілий хоч і не отримав, але точно міг мати після заподіяння шкоди його здоров'ю.

Для визначення конкретного розміру втраченого потерпілим заробітку або доходу, необхідно встановити розмір заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров'я, чи призначена йому пенсія у зв'язку з втратою працездатності, а також чи має особа інші доходи після отримання каліцтва, у тому числі чи отримує він заробітну плату та в якому розмірі.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_2 на час отримання травми не працювала, оскільки з 2000 року є непрацюючим пенсіонером за віком та отримує пенсію.

Після отримання травми ОСОБА_2 залишається непрацюючим пенсіонером та продовжує отримувати пенсію у тому ж розмірі, що і до ушкодження здоров'я, що підтверджується довідкою ПФУ від 11 червня 2015 року (т.1 а.с. 135). .

Будь яких доказів про те, що на час отримання травми позивачка отримувала дохід або за трудовим, чи за цивільно-правовим договорами, причому як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, і внаслідок отриманої травми втратила цей заробіток (дохід), остання у відповідності до ст. 57 -60 ЦПК України не надала, а матеріали справи таких відомостей не місять.

Тому не можна вважати, що в результаті заподіяння шкоди, позивачка понесла такі майнові втрати, як втрачений заробіток (дохід), а відтак предмет відшкодування відсутній.

Суд першої інстанції помилково вважав, що системний аналіз чч.2,3 ст.1195 ЦК України дає підстави для стягнення на користь позивачки втраченого заробітку (доходу).

Зміст вказаних норм закону передбачає, що втрачений потерпілим заробіток або дохід не може бути зменшений на суму призначених йому у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я пенсій, допомоги та інших виплат, які не повинні зараховуватися в рахунок відшкодування шкоди.

При цьому суд також помилково посилався у своєму рішенні на ухвалу Верховного Суду України від 13 липня 2011 року у справі № 6-24317 св 10, оскільки вона не була прийнята за результатами розгляду справи з підстав передбачених п.п.1 і 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у ній не міститься висновок щодо застосування норми права, передбаченої ст.1195 ЦК України, а тому не є обовязковою.

На наведені обставини суд першої інстанції не звернув уваги, а тому у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення в частині стягнення шкоди, завданої каліцтвом у вигляді втраченого доходу, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким в позові ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково стягнув шкоду, завдану каліцтвом, якого у потерпілої не настало, є безпідставними, оскільки для відшкодування шкоди з підстав, передбачених ст.1195 ЦК України немає значення, чи була вона завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. В даному випадку у ОСОБА_2 внаслідок отриманої травми мало місце ушкодження здоровя і були понесені витрати на лікування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка не пред'явила вимог до страховика відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позову, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в межах ліміту відповідальності страховик провів виплату страхового відшкодування. До того ж потерпілий на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом предявлення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність.

Аргументи стосовно того, що потяг не можна кваліфікувати в якості джерела підвищеної небезпеки є помилковими, оскільки залізничний транспорт, як будьт який інший транспорт це джерело підвищеної небезпеки.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків суду.

Керуючись ст.ст.303, 308, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2016 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» шкоди, завданої каліцтвом у вигляді втраченого доходу за період з 09 липня 2012 року по 21 листопада 2016 року у розмірі 28 369 грн. 13 коп., а також по 640 грн. щомісячно довічно скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом у вигляді втраченого доходу відмовити.

Це ж рішення в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 184 грн. 77 коп. судового збору.

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :