Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, житлово-комунальне підприємство «Парус», про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права користування жилим приміщенням та вселення за касаційною скаргою представника ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, - ОСОБА_7 - на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернулась до суду з вищевказаним позовом, на обґрунтування якого зазначала, що з 28 квітня 2008 року вона проживала із ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 21 травня 1999 року № 163/3 ОСОБА_8 був наймачем квартири АДРЕСА_1 та зареєстрованим у ній. Разом із ним у квартирі також зареєстровані відповідачі - брат та сестра ОСОБА_8

На даний час квартира є неприватизованою та перебуває у власності територіальної громади м. Дніпропетровська.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї та ОСОБА_8 народився син ОСОБА_4, після чого вона поселилась у спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, ставлення відповідачів до неї змінилось, вони замінили замки та перестали пускати її до спірного житлового приміщення.

З урахуванням наведеного вище, уточнивши свої вимоги, просила встановити факт проживання її та ОСОБА_8 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнати за нею та її малолітнім сином ОСОБА_4 право користування квартирою та вселити їх до неї.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 із 28 квітня 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 із 28 квітня 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 (день смерті ОСОБА_8) проживала однією сім'єю з ОСОБА_8 без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 21 травня 1999 року № 163/3 «Про змінення умов договору найму житлового приміщення» ОСОБА_8 визнаний наймачем двох кімнат розміром 29,0 кв. м у квартирі АДРЕСА_1, у тому числі брат ОСОБА_8 - ОСОБА_5 та сестра ОСОБА_6 (по взаємній згоді).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 26 вересня 2014 року № 409 «Про зміну умов договору-найму житлового приміщення по комунальному підприємству «Житлово-експлуатаційне підприємство № 25» Дніпропетровської міської ради за адресою: АДРЕСА_1» на підставі заяви ОСОБА_5 змінено умови договору найму житлового приміщення АДРЕСА_1, з померлого ОСОБА_8 на ОСОБА_5 із родиною у складі: сестра ОСОБА_6, племінник ОСОБА_9

Згідно з довідкою комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 15 січня 2015 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав за адресою: АДРЕСА_1 та був взятий на облік до комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» із 01 листопада 2011 року.

Відповідно до записів у книзі викликів дільниці № 30 амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 2 зареєстровано звернення: 03 листопада 2011 року - виклик за адресою: АДРЕСА_1, лікар ОСОБА_10; 11 травня 2012 року - патронаж за адресою: АДРЕСА_1, лікар ОСОБА_10; 15 травня 2012 року -патронаж за адресою: АДРЕСА_1, лікар ОСОБА_10; 23 червня 2012 року - виклик за адресою: АДРЕСА_1, лікар ОСОБА_10; 02 серпня 2013 року - виклик за адресою АДРЕСА_1, лікар ОСОБА_10; 09 березня 2014 року - вибув за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням виконкому Ленінської районної у місті ради від 25 квітня 2014 року № 156 ОСОБА_3 зарахована на квартирний облік із датою зарахування 24 квітня 2014 року та внесена до списку загальної черги за № 1894 у загальному порядку з родиною у складі 2 осіб: син ОСОБА_4, 2010 року народження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання за позивачкою та її сином права на проживання у спірній квартирі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не довела правомірність свого вселення як член сім'ї наймача, наявність письмової згоди відповідачів на її вселення, що квартира була її постійним місцем проживання. Суд зазначив, що позивачка не вчиняла дій щодо реєстрації у квартирі, протягом строку проживання у ній була зареєстрована за іншою адресою, у квартирі проживала періодично.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Тобто, син позивачки та ОСОБА_8 - ОСОБА_4 набув право користування квартирою і без необхідності отримання на це згоди відповідачів, оскільки він є неповнолітнім сином наймача.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2010 року позивачка разом зі своїм сином та чоловіком ОСОБА_8 вселились до квартири за усною згодою відповідачів та проживати там постійно до березня 2014 року.

Відповідачі під час розгляду справи визнали той факт, що вони надавали згоду позивачці на вселення у квартиру, однак лише для тимчасового проживання.

При цьому, вони і не заперечували проти встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Апеляційний суд зазначене вище не врахував і не звернув увагу на те, що фактично для визнання права на проживання у житловому приміщенні пріоритетне значення має сам факт проживання в ньому, а не реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав.

Суд апеляційної інстанції не врахував вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати їм оцінку, що апеляційним судом зроблено не було.

Пославшись на те, що позивачкою не доведено правомірність вселення та факт перешкоджання їй з боку відповідачів вселитися до квартири після березня 2014 pоку, зокрема зміну замків, суд не надав оцінки доводам ОСОБА_5, який пояснив, що після того як у березні 2014 року позивачка вимушена була тимчасово виїхати з квартири, він попросив її надати йому ключі від квартири, а потім просто не повернув, позбавивши останню тим самим доступу до неї. Також ОСОБА_5 пояснив у судовому засіданні, що не пустить позивачку з сином до квартири.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не надав належної правової оцінки доказам і доводам сторін, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не врахував, що позивачка була позбавлена можливості вселитися до квартири, що є поважною причиною відсутності у ній понад встановлені строки відповідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу а апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик