У Х В А Л А

14 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

за участі: представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу судді Рівненського міського суду від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 30 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою повернуто позивачу.

На ухвалу позивач через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де покликалась на порушення суддею норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що підставою повернення позову були ті обставини, що відповідач зареєстрований та проживає в с. Іспас Винницького району Чернівецької області, а позивачем не надано договору позики, в якому було б зазначено місце виконання - м. Рівне. Натомість суддею не враховано, що між сторонами було досягнуто всіх істотних умов договору позики та розписка від 23 вересня 2015 року свідчить про його укладання відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Вважає, що в порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України суддя даних вимог закону не врахував, не перевірив доводів, викладених у позові, залишив без уваги, що відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно доказом, який стверджує й про передачу грошей позикодавцем позичальнику та факт укладання договору позики.

З цих підстав просила ухвалу судді першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1, суддя першої інстанції виходив з того, що відповідач зареєстрований та мешкає в іншому населеному пункті, що свідчить про порушення позивачем правил підсудності, а договір позики, де було би зазначено місце виконання договірного зобов'язання саме в м. Рівне, позивачем надано не було.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

З наданої до матеріалів справи розписки вбачається, що 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 надала в позику ОСОБА_3 40 000 гривень, а позичальник зобов'язався повернути отримані грошові кошти в обумовлений сторонами строк - до 15 жовтня 2015 року.

Також у розписці, зокрема, зазначено, що повернення позики повинно бути здійснене в м. Рівне.

Норми ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України передбачають, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена 11 листопада 2015 року постановою у справі №6-1967цс15, вказує, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно із абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Тобто належним і допустимим доказом на підтвердження виникнення між сторонами договірних зобов'язань, отримання позики та обов'язок її повернення достатньо вважати письмову розписку, де зазначені відповідні істотні умови.

Відповідно до п. 8 ст. 110 ЦПК України позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів.

Як убачається, при вирішенні процесуального питання суддя першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до постановлення ухвали, яка не може залишатися чинною.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали відповідно до п. 3 ст. 312 ЦПК України є порушення суддею порядку, встановленого для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу судді Рівненського міського суду від 30 листопада 2016 року скасувати, а питання про відкриття провадження у справі направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий:

Судді: