Справа № 188/646/16-ц
Провадження № 2/188/12/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Бурди П.О., при секретарі Брагін А.А.,

за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Петропавлівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання договору купівлі продажу житлового будинку дійсним та зняття арешту,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач 1), ОСОБА_4 (далі відповідач 2), ОСОБА_5 (далі відповідач 3), ОСОБА_6 (далі відповідач 4), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Петропавлівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі продажу житлового будинку дійсним та зняття арешту (а.с.1-5).

Ухвалою суду від 15.03.2017 року на підставі ч.2 ст.35 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучені ОСОБА_7 та ОСОБА_8, боржниками яких є відповідач 1 та відповідач 3.

Позивачка двічі змінювала позовні вимоги (а.с.157,194).

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що в березні 2006 року домовилася з відповідачами про продаж будинку по вулиці Куйбишева, 50 в смт. Петропавлівка Дніпропетровської області. 13.06.2006 року сторони узгодили всі істотні умови договору купівлі - продажу будинку, позивачка сплатила відповідачці 1, що діяла від імені всіх відповідачів, які є співвласниками цього будинку, повну вартість будинку у сумі пятдесят тисяч гривень. Ці кошти, стверджує позивачка, були порівну розділені між відповідачами, тобто отримані всіма продавцями будинку. На підтвердження цього правочину, вчиненого в присутності свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_9, відповідач 1 видала позивачці розписку.

Позивачка вказує, що у цьому житловому будинку на той час вже ніхто із членів сімї відповідачів не проживав, речей продавців в будинку не було і після підписання розписки відповідач 1 передала позивачці ключі від будинку, яким син позивачки користується з того часу дотепер.

Про те, що цей договір необхідно посвідчити у нотаріуса, відповідач 1 знала і пообіцяла підготувати всі необхідні документи та разом із іншими відповідачами укласти з позивачкою нотаріально посвідчений договір.

18.12.2015 року , коли сторони звернулися за посвідченням договору до нотаріуса, остання повідомила їм, що 25.03.2010 року , 31.03.2010 року та 19.08.2011 року було накладено арешт на майно, що належало відповідачу 1 та відповідачу 3, в тому числі на їхні частки в будинку по вулиці Куйбишева, 50 в смт. Петропавлівка. Нотаріус повідомила позивачці про заборону відчужування арештованого майна і розяснила, що відповідачі можуть звернутися до відділу Державної виконавчої служби для зняття арешту з майна або звернутися до суду про визнання права власності на це майно за особою, яка вважає , що це майно належить їй. Відповідачі відмовилися вчиняти будь-які дії, передали позивачці документи на будинок, тому вона змушена сама звернутися до суду за захистом свого, як вона вважає, порушеного права.

Посилаючись на ст.ст. 11, 16, 202, 206, 207, 209, 220, 657 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України позивачка просить суд визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку за № 50 за адресою: вул. Куйбишева, смт. Петропавлівка Дніпропетровської області, укладений 13.03.2006 року між сторонами та визнати за позивачкою право власності на вказаний житловий будинок та зняти з нього арешт (заборону відчуження).

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідачі 1, 3, 4 в судове засідання не зявилися, надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності у звязку з неможливістю явки без зазначення причин, позов визнали в повному обсязі (а.с.73,75, 77).

Відповідач 2 в судове засідання не зявилася, будучи повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомила, заяв та клопотань не надала.

Представник третьої особи Петропавлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області позов не визнав, надав суду інформаційну довідку про наявні виконавчі провадження, де стягувачами є ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а боржниками є відповідач 1 та відповідач 3, пояснив, що на предмет спору у цій справі накладений арешт для задоволення вимог стягувачів.

ОСОБА_8 особа ОСОБА_7 та його представник позов в частині зняття арешту визнали, пояснили, що майнових претензій до відповідача 1 ОСОБА_7 вже не має.

ОСОБА_8 особа ОСОБА_8 в судове засідання не зявився, будучи повідомленим належним чином про час і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надав.

Вислухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За приписами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільний справі» зазначено, що за змістом частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» містить розяснення, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідачі письмових заперечень проти позову із зазначенням доказів на їх підтвердження суду в порядку, визначеному ст.128 ЦПК України, не надали. Відповідачі 1, 3, 4 в письмових заявах до суду позов визнали (а.с.73,75, 77).

Однак обставини, на які послалася позивачка у позові, не підтверджені належними та допустими доказами, які б у їх сукупності були достатніми для задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що 13.03.2006 року позивачка та відповідач 1 домовилися про укладення договору купівлі - продажу житлового будинку № 50 за адресою: вул. Куйбишева, смт. Петропавлівка Дніпропетровської області, дійшли згоди з усіх істотних умов договору, позивачка як покупець сплатила відповідачу 1 погоджену вартість будинку в розмірі пятдесят тисяч гривень, про що відповідач 1 надала позивачці розписку та можливість користуватися будинком. Зазначені обставини підтверджуються розпискою (а.с.10).

За нормою ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Застосовуючи законодавство в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами 13.03.2006 року, суд відмічає, що відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна мав укладатися у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягав нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, вважався укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і

нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту

державної реєстрації.

Ч.4 ст.334 ЦК України містила норму, за якою якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації, право власності у набувача виникало з моменту такої реєстрації.

Отже, договір між позивачкою та відповідачем 1 підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, але сторони цих дій не вчинили, тому відповідно до приписів ч.3 ст. 640 ЦК України договір не був укладений, і згідно з нормою ч.4 ст. 332 ЦК України у позивачки не виникло право власності на житловий будинок.

Згідно з ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з цього приводу зазначалося, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною

реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та

обов'язків для сторін.

Крім того, як вбачається з дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.08.2005 року виконкомом Петропавлівської селищної ради, житловий будинок № 50 за адресою: вул. Куйбишева, смт. Петропавлівка Дніпропетровської області належить на праві спільної часткової власності відповідачу 1 та членам її сімї відповідачам 3 і 4, а також ОСОБА_11 в рівних частинах. Право спільної часткової власності цих осіб зареєстроване Павлоградським МБТІ (а.с.12).

Ці ж особи зазначені як власники в технічному паспорті на вказаний садибний (індивідуальний) житловий будинок), який виготовлено 02.09.2015 року (а.с.13-15).

У витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень, індексний № 4482755 від 22.09.2015 року, власниками житлового будинку № 50 за адресою: вул. Куйбишева, смт. Петропавлівка Дніпропетровської області зазначені відповідачі 2, 4, 3, 1 в рівних частках по 1/4 (а.с.20-23).

Позивачка не надала суду доказів (довіреності), що 13.03.2006 року, погоджуючи з позивачкою умови договору купівлі продажу житлового будинку, отримуючи від позивачки гроші за продаж будинку, надаючи їй будинок у володіння та користування, відповідач 1 діяла як уповноважений представник інших власників, отже згода інших власників будинку, крім відповідача 1, на відчуження житлового будинку не підтверджена доказами.

З довіреності відповідача 2, виданої відповідачу 1 для підготовки документів для продажу за ціну та на умовах за власним розсудом належної відповідачу 2 частки квартири, розташованої за адресою: вул. Куйбишева, 50 смт. Петропавлівка Дніпропетровської області, видно, що ця довіреність видана і нотаріально посвідчена 07.09.2015 року (а.с.106).

Під час огляду зведеного виконавчого провадження, номер за ЄДРВП 51638726, суд встановив, що на виконанні у Петропавлівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області знаходиться виконавчий лист № 314/14-Вих. про стягнення на користь ОСОБА_8 з відповідачів 1 та 3 солідарно грошових коштів в розмірі 60582 грн., 10712,42 грн., 713 грн., за яким відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» може бути звернуте стягнення на майно боржників, в тому числі на їхні частки у житловому будинку № 50 за адресою: вулиця Куйбишева, смт. Петропавлівка Дніпропетровської області.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що визнання відповідачами позову суперечить закону, а саме ст.ст.210,334,640, 657 ЦК України, і порушує права та інтереси третьої особи ОСОБА_8, а тому суд не приймає визнання позову відповідачами.

За встановлених судом обставин і правовідносин, враховуючи приписи норм матеріального права, які діяли на час їх виникнення, у позові слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено у повному обсязі, то відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати залишаються на позивачці.

На підставі ст.334 ЦК України, керуючись статтями 3, 8, 10, 11,57-60,88, 208, 209, 212-215,218, 223, 294 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу житлового будинку дійсним та зняття арешту відмовити.

Судові витрати залишити на ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_12