УХВАЛА

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Приморського районною суду м. Одеси від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно з яким він надав останній у борг 19 тис. доларів США, які відповідачка зобов'язалась повернути до 1 вересня 2015 року. 11 вересня 2015 року ОСОБА_4 повернула йому 7 тис. доларів США, про що складено спільну письмову розписку в якій зазначено про залишок боргу в сумі 12 тис. доларів США, яка не повернута.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_6 просив стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в сумі 258 330 грн.

Рішенням Приморського районною суду м. Одеси від 24 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про факт отримання грошових коштів відповідачем, з зазначенням суми отриманих коштів, строків повернення, дати та місця отримання коштів, що в свою чергу свідчить про те, що договір позики між позивачем та відповідачем не укладався.

При цьому суди вважали, що розписка, складена 11 вересня 2015 року про отримання позивачем у відповідача грошових коштів, є неналежним доказом, оскільки не відповідає зазначеним вимогам закону щодо укладення договору позики.

З таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що позивач на підтвердження боргового зобов'язання ОСОБА_4 надав розписку від 11 вересня 2015 року, згідно з якою він отримав 7 тис. доларів США у вересні місяці в якості першого платежу за боргом у розмірі 19 тис. доларів США, які він позичив ОСОБА_4 для придбання та ремонту квартири в центрі міста Одеси. Розписка підписана ОСОБА_3 і ОСОБА_7, що не заперечувалось (ч. 1 ст. 61 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що розписка від 11 вересня 2015 року не є доказом, що підтверджує боргове зобов'язання, оскільки не містить умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 та від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України наведене не врахували, не з'ясували правову природу цієї розписки, не дали оцінку зазначеному у розписці про отримання коштів і зобов'язання їх повернення частинами, не зробили висновку чи не брався борг із зобов'язанням його повернення, не виявили справжню правову природу розписки та дійшли до передчасного висновку про відсутність між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики.

При цьому суди не звернули уваги на те, що підписуючи розписку, ОСОБА_7 зазначила, що повертає 7 тис. доларів США в якості першого платежу за боргом в 19 тис. доларів США. Тобто з розписки, хоча і складена своєрідним чином, вбачається, що ОСОБА_7 брала борг у сумі 19 тис. доларів США, і повертає 7 тис. доларів США. Тобто обов'язок повернення позики був.

Таким чином, ураховуючи, що судами не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Приморського районною суду м. Одеси від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта