АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Сьома київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції у м. Києві, про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, в якому на підставі ст. 1224 Цивільного кодексу України просив усунути відповідачів від права на спадкування.

В обґрунтування свої позовних вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина та донька відповідачів - ОСОБА_5, яка через численні хвороби перебувала у безпорадному стані.

Посилаючись на те, що відповідачі не здійснювали догляду за спадкодавицею, не надавали матеріальної допомоги, не цікавилися її станом здоров'я, а догляд і всі витрати на утримання ОСОБА_5 здійснювались лише позивачем без будь-якої участі відповідачів, просив усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від права на спадкування.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року залучено до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_3, як спадкоємця після померлого ОСОБА_4

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не взято до уваги тих обставин, що відповідачами не доведено, що вони не могли надати хворій доньці допомоги, у зв'язку з перебуванням її в безпорадному стані, яка потребувала матеріальної допомоги, що свідчить про ухилення відповідачів від виконання обов'язку по догляду за спадкоємицею.

Також не відповідають дійсності висновки суду про те, що відповідачі не знали про хворобу ОСОБА_5 та її безпорадний стан, оскільки відповідачі в своїх запереченнях підтвердили, що спілкувалися зі спадкоємицею по телефону та були обізнані про дані обставини.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник відповідачів - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа - Сьома київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (дружина позивача, донька ОСОБА_2 та ОСОБА_4), після смерті якої відкрилася спадщина на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1.

Спадкоємцями померлої є чоловік ОСОБА_1, мати ОСОБА_2, батько ОСОБА_4

За заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини, поданою 13.09.2013, державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори заведена спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

01.11.2013 ОСОБА_4, спадкоємцем якого є ОСОБА_3, та ОСОБА_2 також звернулися до компетентних органів із заявою про прийняття спадщини після померлої доньки ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Стаття 1224 ЦК України встановлює юридичні факти, за яких можливі спадкоємці усуваються від права на спадкування, тобто позбавляються такого права.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року (далі - Постанова), безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Як роз'яснено у п. 6 Постанови факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Лише умисне, свідоме ненадання допомоги спадкодавцеві при наявності можливості надавати таку допомогу є підставою для усунення особи від права на спадкування.

Тобто для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до положень ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, у відповідності до вказаних норм закону позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що спадкодавиця перебувала у безпорадному стані і у зв'язку з цим потребувала допомоги відповідачів, а останні в свою чергу умисно ухилялися від надання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не надання позивачем доказів, які б свідчили про те, що спадкодавиця перебуваючи у безпорадному стані, потребуючи допомоги відповідачів, зверталася по допомогу до них, а останні, будучи обізнаними про таку потребу та маючи змогу надати допомогу, свідомо умисно ухилялися від її надання.

Судом першої інстанції, на підставі досліджених в матеріалах справи письмових доказів вірно встановлено, що ОСОБА_5 хворіла, зокрема: взимку 2010 року вона поломала ногу, влітку було оперативне втручання у зв'язку із захворюванням на рак молочної залози, перенесла операцію на щитовидну залозу, з 2011 року встановлено інвалідність.

Спадкодавиця отримувала належний догляд з боку її чоловіка, який сам займався утриманням і доглядом ОСОБА_5, не повідомляючи батьків дружини про її хвороби та в подальшому смерть, оскільки цього не бажала дружина.

Однак, матеріали справи не містять належних доказів, що хвороби є настільки тяжкими, що ОСОБА_5 перебувала у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги.

Суд першої інстанції, встановивши, що сторони проживали за різними адресами та між ними існували неприязні стосунки з 2008 року через низку сімейних непорозумінь, тримаючи один на одного образи, що не уможливлювало їх примирення, у зв'язку з чим спадкодавиця не бажала навіть бачити своїх батьків, відмовляючись від зустрічей з ними, дійшов вірного висновку, що не спілкування ОСОБА_5 зі своїми батьками протягом тривалого часу, не свідчить про умисне ухилення останніх від надання допомоги.

Доказів, що остання потребувала саме допомоги відповідачів, і останні, будучи обізнаними про необхідність такої допомоги та маючи можливість її надати умисно ухилялися від її надання, матеріали справи не містять.

Судом також вірно встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що батьки спадкодавиці - люди похилого віку. Батько ОСОБА_4, 1935 року народження, мати ОСОБА_2, 1937 року народження, які на час хвороби спадкодавці не працювали та перебували на пенсії. Крім того, спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за віком та станом свого здоров'я перебували під наглядом лікарів, маючи численні хронічні захворювання, що підтверджується наявними в матерілах справи виписками з їх амбулаторних карток.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовної заяви та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 753/21722/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3169/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.