Ухвала

іменем україни

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 року та договір відступлення права вимоги від 26 листопада 2010 pоку, укладені між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»).

Свої вимоги мотивувала тим, що згідно з заповітом, складеним її батьком ОСОБА_5, вона є спадкоємицею житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1.

При оформленні права на спадщину їй стало відомо, що спадкове майно, яке їй заповів батько, перебуває під іпотечною забороною, у зв'язку із передачею його закритому акціонерному товариству «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») на підставі договору іпотеки від 14 листопада 2007 року, укладеного на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 перед ЗАТ «ОТП Банк», які існують на підставі кредитного договору від 14 листопада 2007 року. Боргові зобов'язання ОСОБА_4 виражені в іноземній валюті, а саме: у швейцарських франках.

26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги від 26 листопада 2010 року, відповідно до яких ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, у тому числі за кредитним договором від 14 листопада 2007 року та договором іпотеки (майнової поруки) від 14 листопада 2007 року, укладеним між ОСОБА_5 та ЗАТ «ОТП Банк».

Вважає, що оскільки валютою кредитного договору є швейцарські франки, договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 року у частині відступлення прав вимоги за зобов'язаннями, що виникли на підставі кредитного договору від 14 листопада 2007 року, є нікчемним, так як вчинений із порушенням правового режиму обмежених в обігу об'єктів цивільного права, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг України» не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників-суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, а тому боргові зобов'язання ОСОБА_4, як фізичної особи, не могли бути передані за договором факторингу ТОВ «ОТП Факторинг України».

Також, зазначала, що оскаржуваний договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме: відповідачами не було дотримано істотної умови договору факторингу щодо його оплатності.

Посилаючись на наведене вище обставини та положення ст. 228, ч. 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України, просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», у частині передачі прав вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_4, що виникли перед ПАТ «ОТП Банк» на підставі кредитного договору від 14 листопада 2007 року № CNL-800/132/2007.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 26 листопада 2010 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», у частині передачі прав вимоги за договором іпотеки (майнової поруки) від 14 листопада 2007 року № PCNL-800/132/2007.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу на новий судовий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 14 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір.

У цей же день між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки (майнової поруки), згідно з яким іпогекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 Закарпатської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_5 14 січня 2000 року, останній заповів належний йому незакінчений будівництвом житловий будинок із земельною ділянкою, що знаходяться по АДРЕСА_1, своїй доньці ОСОБА_3

26 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Згідно зі ст. 3 цього договору продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договорі (перелік яких міститься у додатку 1 до вказаного договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду. Загальна сума заборгованості за кредитними договорами, що входять до кредитного портфелю на дату набрання чинності, складає 45 203 310,27 доларів США, 20 432 634 грн 96 коп., 1 876 777,87 швейцарських франків, 277 588, 32 євро.

Згідно з витягом з додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26 листопада 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було передано зобов'язання ОСОБА_4, що виникли перед ПАТ «ОТП Банк» на підставі кредитного договору від 14 листопада 2007 року.

26 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк», у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю, було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави.

Згідно з витягом з додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 26 листопада 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було відступлено право вимоги за договором іпотеки (майнової поруки) від 14 листопада 2007 року, укладеного з ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на момент укладення оспорюваних правочинів було чинним розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 213 від 03 квітня 2009 pоку «Про віднесення операцій із фінансовими активами до фінансових послуг», згідно з яким існувала заборона на укладення віднесених до послуг факторингу операцій із фінансовими активами до боржників - фізичних осіб, а також із того, що відповідачами не доведено спрямованість сторін на реальне настання правових наслідків за цими договорами.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка посилалася норми ч. 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків) та ст. 228 ЦК України (правочин, який порушує публічний порядок), які є взаємовиключними та самостійними для визнання правочину недійсним.

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На відміну від положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, який порушує публічний порядок відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що визначають окремі елементи публічного порядку та регулюють публічні відносини, таких як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення.

Крім того, пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що з'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті, та на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачці її право уточнити підстави позову, з огляду на обраний нею спосіб захисту порушеного права.

Враховуючи, що ОСОБА_3 пред'явила позов про визнання недійсним договорів із декількох самостійних підстав, тому без їх уточнення суд не може встановити обставини відповідно до предмета доказування та оцінити їх.

Водночас, апеляційний суд, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, зазначив, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків та є фіктивними відповідно до ст. 234 ЦК України.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Визнаючи оспорювані правочини недійсними, суди взагалі не встановили, чи мали учасники правочину намір створити правові наслідки настання правочину з огляду на те, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не визначився і не мотивував наявність чи відсутність підстав для визнання правочину недійсним із підстав, передбачених ст. 228 ЦК України.

З матеріалів справи не вбачається, що позивачка змінювала чи уточнювала свої вимоги.

Крім того, відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту підлягає порушене право.

Задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції не зазначив у рішенні чи порушені права позивачки і в чому полягають порушення.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов помилкового висновку про те, що рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального процесуального права.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик