АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на поліпшення земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2017 року,

встановила:

В січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом.

Просив усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 1,41 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Рідківської сільської ради Новоселицького району, шляхом вилучення її з користування відповідачки, приведення земельної ділянки ОСОБА_1 в початковий стан придатний для товарного сільськогосподарського виробництва насадження зернобобових культур і очищення від багаторічних насаджень плодових дерев, а також шляхом заборони вчиняти відповідачкою будь-які дії по використанню вказаної ділянки.

Посилався на те, що він є власником земельної ділянки, площею 1,41 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Рідківської сільської ради Новоселицького району.

У 2010 році ним на підставі усної домовленості було передано вказану земельну ділянку відповідачці в тимчасове користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Весною 2015 року позивач звернувся до відповідачки з вимоги повернути передану їй земельну ділянку і привести її у первісний стан, оскільки остання без згоди позивача висадила на земельній ділянці багаторічні насадження - плодові дерева.

Однак відповідачу повернути земельну ділянку відмовилась та вчиняла перешкоди для встановлення меж земельної ділянки.

ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь понесені витрати на поліпшення земельної ділянки, вирощення та догляд за садом в сумі 192 579 гривень.

Посилалася на те, що після досягнення сторонами усної домовленості щодо користування відповідачкою земельної ділянки позивач з різних причин ухилявся від укладення договору оренди спірної землі.

Через такі дії власника землі вона не змогла отримати належним чином документи, як підставу користування даною земельною ділянкою.

На протязі багатьох років відповідачка утримувала земельну ділянку, сплачувала податок та понесли інші витрати по догляду за землею та її поліпшення.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2017 року первісний позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 1,41 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Рідківської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області, шляхом вилучення її з користування ОСОБА_1, приведення земельної ділянки ОСОБА_1 в початковий стан придатний для товарного сільськогосподарського виробництва насадження зернобобових культур і очищення від багаторічних насаджень плодових дерев, а також шляхом заборони вчинення ОСОБА_1 будь-яких дій по використанню вказаної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 простить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Посилається на те що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є неволодіючим власником спірної земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_1 без відповідної правової підстави.

Багаторічні насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, та оскільки відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, зустрічні позовні вимоги відповідачки є недоведеними та не підлягають до задоволення.

Сплата податку на землю здійснював ОСОБА_3, а тому вимоги щодо відшкодування відповідачці цих витрат є необґрунтованими.

ОСОБА_1 не довела суду належними та допустимими доказами свої витрати в розмірі 192 579 гривень на поліпшення земельної ділянки позивача та згоду позивача на здійснення таких витрат.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Так, статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 152 ЦК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом «б» частини 3 статті 152 ЦК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 1,41 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Рідківської сільської ради Новоселицького району, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №445533 від 9 липня 2007 року (а.с.7).

10 серпня 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Глобус КО» та ОСОБА_3 уклали договір №685 на проведення робіт та послуг із землеустрою.

Згідно умов вказаного договору виконавець зобовязався виконати роботи по встановленню (відновленню) межі земельної ділянки за допомогою GPS-приймача.

Вказані умови договору товариством з обмеженою відповідальністю «Глобус КО» не були виконані у звязку з тим, що ОСОБА_1 не допустила геодезиста до спірної земельної ділянки, що підтверджується договором на проведення робіт та послуг із землеустрою від 10 серпня 2015 року №685 та довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Глобус КО» від 15 грудня 2015 року (а.с.6,8).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 без відповідної правової підстави користується земельною ділянкою.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу.

Так, згідно частин 1, 3 статті 125 ЗК України (в редакції, яка діяла в 2002 році) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до

встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа,

що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відповідно до частини 1 статті 126 ЗК України (в редакції, яка діяла в 2002 році) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 15 Перехідний положень Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла в 2002 році) встановити, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського)

господарства та іншого товарного сільськогосподарського

виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток

(паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом

відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї),

крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для

суспільних потреб.

За таких обставин сторони не могли укласти договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який би відповідав вимогам діючого законодавства.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив в позові про відшкодування витрат на поліпшення спірної земельної ділянки в сумі 192 579 гривень.

Статтею 28 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року, N 161-XIVвстановлено порядок відшкодування збитків, завданих орендарю.

Згідно пункту 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року, N 284 (далі - Порядку) власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають:

вартість житлових будинків, виробничих та інших будівель і споруд, включаючи незавершене будівництво;

вартість плодоягідних та інших багаторічних насаджень;

вартість лісових і деревно-чагарникових насаджень;

вартість водних джерел (колодязів, ставків, водоймищ, свердловин тощо), зрошувальних і осушувальних систем, протиерозійних і протиселевих споруд;

понесені витрати на поліпшення якості земель за період використання земельних ділянок з урахуванням економічних показників, на незавершене сільськогосподарське виробництво.

Враховуючи вказані норми права витрати понесені на поліпшення земельної ділянки відшкодовуються власникам землі та землекористувачам, в тому числі орендарям в разі наявності належним чином оформленого договору оренди земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не укладали договір оренди спірної земельної ділянки та не визначали порядок та умови відшкодування витрат на її поліпшення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її вступу в законну силу.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

ОСОБА_4