Провадження № 2/161/397/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Марчак Е.Є.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Ходачинська Ніна Іванівна, про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що у 2008 році його онук - ОСОБА_6 проживав однією сім'єю з відповідачкою ОСОБА_2 На той час прізвище відповідачки було «ОСОБА_2». Онук доглядав його і у зв'язку з цим він (позивач) мав намір залишити онукові належний йому будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 мав проблеми з законом та був засуджений до позбавлення волі, він запропонував, що доглядати та утримувати його (позивача) буде ОСОБА_2., з якою онук мав намір укласти шлюб. Онук запропонував йому класти з ОСОБА_2. договір довічного утримання. Він (позивач) і відповідач на це погодилися. 23.07.2008 року він та відповідачка з'явились до приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Ходачинської Н.І., яка посвідчила договір, укладений між ним та ОСОБА_2. Про справжню природу посвідчуваного правочину він тоді не знав і був впевнений, що укладає договір довічного утримання. Примірник вказаного договору був вручений лише відповідачці та залишався у неї. Після цього відповідач частково допомагала йому в утриманні будинку та утримувала його самого, зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, який на той час відбував покарання у Маневицькій виправній колонії. В 2013 році відповідач припинила шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_6, а також відмовилася утримувати його (позивача), мотивуючи це тим, що не зобов'язана цього робити. Наприкінці 2013 року він дізнався про те, що між ним та позивакою було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування. Оспорюваний договір ним був укладений під впливом помилки. Так, він не мав жодного наміру дарувати будинок, проте в силу свого похилого віку та юридичної необізнаності в природі правочинів підписав договір дарування. Відповідачка до підписання договору обіцяла його доглядати, надавати допомогу у харчуванні, утриманні будинку, що і робила певний час після укладення договору. На його вільне волевиявлення при укладенні договору вплинув його похилий вік, його стан здоров'я, потреба у зв'язку з цим у сторонній допомозі. Спірне житло є його єдиним місцем проживання, фактично житло після укладення оспорюваного договору він відповідачці не передавав, продовжував проживати в будинку. Натомість, після укладення договору відповідачка в будинку не проживала. Просить суд визнати недійсним договір дарування будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ним та ОСОБА_2., посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І 23.07.2008 року, реєстровий № 2830.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача суду пояснив, що на теперішній час в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення останнього з житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, суду пояснила, що дійсно перебувала у фактичних шлюбних стосунках з онуком позивача - ОСОБА_6, а потім зареєструвала з останнім шлюб. ОСОБА_6 ніколи не доглядав діда, як не доглядала його і вона (відповідач). Взагалі, ОСОБА_4 ніхто з родичів не доглядав, оскільки вони всі зловживають спиртними напоями. ОСОБА_4 прийняв рішення подарувати будинок саме їй, оскільки на той час вона була вагітна і тільки з цієї причини. Перед укладенням договору дарування вона не обіцяла позивачу доглядати його та утримувати. При укладанні договору дарування позивач був при ясній пам'яті та розумі. Нотаріус роз'яснила позивачу, що він укладає саме договір дарування. В спірному будинку вона жила приблизно у 2011-2013 роках. З моменту укладення договору дарування будинок вона не утримувала, плату за землю не вносила, оплату комунальних послуг не здійснювала. На теперішній час їй потрібні гроші, вона має намір продати будинок і у зв'язку з цим звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_4 Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - нотаріус Ходачинська Н.І. в судовому засіданні пояснила, що вважає позов таким, що не підлягає до задоволення. Договір дарування будинку, укладений між сторонами був посвідчений нею з дотриманням вимог чинного законодавства України. Вона зазвичай детально роз'яснює сторонам правочину правову природу договору та наслідки його укладення.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_4 на праві власності належав будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

23.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. було укладено договір дарування будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6). Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І., реєстровий номер 2830.

15.07.2011 року ОСОБА_2. уклала шлюб з ОСОБА_6, після реєстрації шлюбу взяла прізвище «ОСОБА_2».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.08.2013 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було розірвано.

14.06.2014 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_8, після реєстрації шлюбу взяла прізвище «ОСОБА_2».

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності угоди є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові 16.03.2016 р. по справі № 6-93цс16 та постанові від 27.04.2017 року по справі № 6-372цс16.

Суд вважає, що в даному випадку позивач ОСОБА_4 уклав оспорюваний договір дарування під впливом помилки.

Так, позивач ОСОБА_4 є особою похилого віку - народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10), на час укладення оспорюваного договору йому було 83 роки.

У зв'язку з похилим віком та станом здоров'я позивач на час укладення договору потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги. Як пояснила сама відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні ніхто з рідних позивача його не доглядав, допомогу не надавав.

Будинок, подарований ОСОБА_4 відповідачці, є його єдиним житлом, після укладення договору дарування фактична передача будинку відповідачці не відбулася. Так, позивач не передав відповідачці ключі від житла, зі спірного будинку не виселявся, продовжував проживати в будинку, де живе і до теперішнього часу.

Позивач ОСОБА_4 не мав реальної необхідності відчужувати будинок, укладаючи договір дарування, що також доводить відсутність його волевиявлення на укладення договору про безоплатну передачу у власність відповідачки будинку.

Укладаючи із відповідачем договір дарування належного йому на праві власності будинку, позивач ОСОБА_4 діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ним, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, погодився на передачу свого єдиного житла лише за умови його довічного утримання і довічного проживати в будинку.

З врахуванням положень ч.4 ст. 60 ЦПК України на підставі показів третьої особи - нотаріуса Ходачинської Н.І. не можна достовірно стверджувати про роз»яснення нею позивачу ОСОБА_4 природи вчинюваного ним правочину, прав та обов»язків сторін за цим правочином, а відтак про реальне волевиявлення позивача на укладення з відповідачем саме договору дарування, а не договору довічного утримання, оскільки обставин укладення оспорюваного договору вона не пам»ятає, однак за усталеною практикою в нотаріальній конторі нею очевидно був дотриманий встановлений законодавством порядок посвідчення договору дарування.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ч. 1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи вимоги закону для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Тобто, для правильного застосування ч.1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

З позовної заяви ОСОБА_4 та пояснень його представників, наданих в судовому засіданні, слідує, що про порушення свого права позивач дізнався наприкінці 2013 року, коли відповідач розірвала шлюб з онуком позивача та припинила надання допомоги позивачу. Примірник договору дарування позивачу нотаріусом, відповідного до чинного законодавства, не видавався, а тому позивач, помиляючись щодо природи укладеного ним договору, об'єктивно не міг довідатися про порушення свого права раніше.

Доказів іншого ані відповідачкою, ані її представником, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не надано.

За таких обставин суд вважає, що позивач звернувся 29.09.2016 року з позовною заявою до суду за захистом свого порушення права у строки, передбачені ст. 257 ЦК України, а тому строк позовної давності ним не пропущений.

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тобто, стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

На підставі ст.ст.16, 203, 215, 229, 257, 261 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н.І 23.07.2008 року, реєстровий № 2830.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору і сумі 551 (п»ятьсот п»ятьдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська