РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 квітня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

при секретарі - Гаєвській С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з даним позовом, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зняття з реєстраційного обліку за даною адресою.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2016 року, згідно умов якого попередній власник квартири зобов»язався знятися з реєстрації та зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані у квартирі до 17.10.2016 року.

Попередній власник станом на 17.10.2016 року знявся з реєстрації, проте відповідно до довідки форми №3 в квартирі залишились зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які являються родичами попереднього власника квартири.

Згідно ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач хоча і зареєстрований в квартирі, але вже тривалий час не проживає в ній, не є членом сім»ї позивача, що дає підстави вважати, що відповідач втратив право користування вказаним жилим приміщенням.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, врахувавши клопотання представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 2417 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.5.2.4 договору купівлі-продажу квартири від 07.10.2016 року, продавець зобов»язався знятись з реєстрації, а також виписати (перестануть бути зареєстрованими) всіх осіб, що були прописані (зареєстрованими) у цій квартирі до 17.10.2016 року.

Відповідно до довідки за формою №3 від 27.02.2017 року, виданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом»янського району м. Києва», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані фізичні особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідачі не є членами сім»ї позивача, реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю, позивач вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідачів, які зареєстровані, але не проживають у квартирі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, не є членами сім'ї власника жилого приміщення та не ведуть з ним спільне господарство,судом встановлено наявність достатніх правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Таким чином, вимога про зобов'язання зняти відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням після набрання законної сили є підставою для зняття її з реєстраційного обліку відповідним державним органом.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору в сумі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст.317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223, 224-226, 228, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Кушнір С.І.