Справа № 522/4798/15-ц
Провадження № 2/522/4363/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2017 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Свяченої Ю.Б.,
при секретарі Шеян І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про зобов`язання укладення договору найму та видачі ордера на жиле приміщення, та за зустрічним позовом ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», та просить зобов`язати відповідача заключити з нею договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 , та видати їй ордер на вказане житлове приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 21 лютого 1987 року її колишньому чоловіку ОСОБА_2 , з яким вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі до 25 листопада 2006 року, було надано в користування в якості службового приміщення в сімейному гуртожитку житлову площу АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати площею 15, 59 кв. м. 08 січня 2009 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано, а позивачка залишилась мешкати у вказаній квартирі.

Також ОСОБА_1 зазначає, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування житловою площею АДРЕСА_1 . Позивачка вважає, що являється основним наймачем вказаної житлової площі, яка є квартирою, та 05 березня 2012 року між нею та ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» був укладений договір №73 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Всупереч цьому, відповідач відмовляється видати позивачці ордер на вищевказану кімнату та заключати з нею відповідний договір найму, що стало приводом для звернення до суду з дійсним позовом.

В подальшому, з зустрічним позовом до ОСОБА_1 звернулось ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», в якому просить виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення у гуртожитку для малосімейних за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічні вимоги обґрунтовуються тим, що будинок АДРЕСА_3 знаходиться на балансі ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» в якості малосімейного гуртожитку. 21 лютого 1987 року ОСОБА_2 в період його роботи на заводі на посаді слюсаря-ромонтника було надано в користування кімнату №20 у вищевказаному гуртожитку. 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано нове посвідчення про право на зайняття вказаного житлового приміщення, в якому було зазначено, що разом з ним проживає його дружина ОСОБА_1 , яка також перебувала у трудових відносинах з ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у період з 15 квітня 2011 року по 05 вересня 2011 року та звільнена в подальшому на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули.

Також зазначають, що оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 , а шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано ще 08 січня 2009 року, ОСОБА_1 не має права на користування вищевказаною квартирою, та підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 132 ЖК УРСР.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав її позовні вимоги та надав пояснення аналогічні обставинам, викладеним у позовній заяві, а також зазначив, що будинок АДРЕСА_3 не являється гуртожитком, оскільки більшість мешканців вказаного будинку приватизували в ньому квартири. Тому, на його думку, відповідач зобов`язаний заключити з ОСОБА_1 відповідний договір найму та видати ордер на вказану квартиру, що дасть в подальшому можливість позивачці її приватизувати. Заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», та подав заяву про застосування строків процесуальної давності до зустрічних позовних вимог заводу.

Представник ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 а також зазначила, що позивачці на праві приватної власності належать інші квартири, тому вона не потребує в поліпшенні житлових умов, і відповідно підлягає виселенню з гуртожитку. У зв`язку з цим, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів».

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думки представників сторін та їх пояснення, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та зустрічних позовних вимог ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки.
Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_3 перебуває на балансі в ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» відповідно до акту приймання-передачі основних засобів, затвердженого начальником управління економіки та планування та заступником начальника головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України від 20 жовтня 1999 року (Т. 1, а. с. 113). У вказаному акті зазначено, що вищевказаний будинок є гуртожитком для малосімейних.
Вказаний будинок спроектований генеральним проектувальником ВП-690 та збудований генеральним підрядником-військовою частиною № НОМЕР_1 і субпідрядними організаціями-військовими частинами №73545, №74932 та прийнятий в експлуатацію Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації» від 30 вересня 1986 року, затвердженого рішенням Виконкому Приморської районної ради народних депутатів від 03 жовтня 1986 року та Актом державної приймальної комісії «Про прийомку закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації» від 28 листопада 1986 року №601, затвердженого рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 31 грудня 1986 року №724 як дев`ятиповерховий житловий будинок (гуртожиток для малосімейних) (Т. 1, а. с. 34, 37, 40).
Відповідно до ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Таким чином, житловий будинок АДРЕСА_3 , був спеціально споруджений для використання в якості гуртожитку, про що свідчить також лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/2613(1) від 23 грудня 2013 року (Т. 1, а. с. 84), в якому зазначено, що вказаний будинок на даний час є гуртожитком, не є власністю територіальної громади м. Одеси, та знаходиться на балансі ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів». Крім того, представником заводу до суду була надана довідка про оплату житлово-комунальних послуг з електропостачання саме як за гуртожиток, що спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що будинок АДРЕСА_3 не являється гуртожитком.
Також судом встановлено, що 21 лютого 1987 року ОСОБА_2 було видано посвідчення № НОМЕР_2 на право зайняття житлової площі АДРЕСА_4 , яка складається з однієї кімнати площею 15, 59 кв. м., на підставі рішення ПК-18 від 20 лютого 1987 року (Т. 1, а. с. 42). Вказане приміщення було надане ОСОБА_2 на період роботи в 215 заводі ЖБІ на посаді слюсаря-ремонтника, та в примітці до вищевказаного посвідчення було зазначено, що у разі припинення роботи в даній організації зазначена житлова площа у гуртожитку має бути звільнена протягом десяти днів разом зі всіма мешкаючи ми в ній особами.
Після реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 листопада 2006 року, 22 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано нове посвідчення № НОМЕР_3 з відміткою про те, що в кімнаті з ним проживає ОСОБА_1
22 грудня 2006 року ОСОБА_2 було видано нове посвідчення № НОМЕР_3 , в якому було вказано, що разом з ним проживає його дружина ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
08 січня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, та у вищевказаній квартирі залишилась мешкати лише ОСОБА_1 , про що свідчить також відповідна довідка-виписка з будинкової книги про склад сім`є та прописку №56 від травня місяця 2013 року (Т. 1, а. с. 9). У вказаній довідці зазначено, що основним квартиронаймачем житлової площі АДРЕСА_4 являється ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», а саме працювала двірником ЖКГ, у період з 15 квітня 2011 року по 05 вересня 2011 року та була звільнена з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули, про що свідчить відповідна довідка заводу №417 від 07 листопада 2013 року (Т. 1, а. с. 65).
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року, що набрало чинності, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 було визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 7).
Відповідно до ст. 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
Згідно ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» прийняття рішень, спрямованих на забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків на житло шляхом приватизації, належить до компетенції органів місцевого самоврядування.

Згідно з ст. 8 закону «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Законами «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.

Однак, у судовому засіданні доведено, що будинок АДРЕСА_3 є малосімейним гуртожитком, який знаходиться на балансі ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», тому вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача заключити з нею договір найму вказаного житлового приміщення, та видати їй ордер на вказане житлове приміщення як на квартиру, є безпідставними.
У той же час, у судовому засіданні доведено, що ОСОБА_1 безперервно мешкає та зареєстрована у спірній кімнаті з 2006 року, сплачує житлово-комунальні послуги, що не заперечувалось представником ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» у судовому засіданні. Крім того, 22 грудня 2006 року було видано нове посвідчення № НОМЕР_3 , в якому було вказано, що разом з ОСОБА_2 проживає його дружина - ОСОБА_1 .
Протягом вказаного строку ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» не звертався до ОСОБА_1 з вимогами про виселення.
Оскільки норми законодавства в частині захисту житлових прав мешканців гуртожитків поширюються на останні незалежно від форми їх власності, питання виселення з гуртожитку регулюється ст. 132 Житлового кодексу Української РСР, розділом VII Примірного положення про гуртожитки і Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків.
Відповідно до ст. ст. 1, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» мешканці гуртожитків не можуть бути виселені, переселені та відселені без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, за умови, що період часу, протягом якого мешканці офіційно зареєстровані і фактично проживають у гуртожитку, складає не менше п`яти років.
Всі інші категорії мешканців гуртожитків, на яких не поширюється Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», можуть бути виселені з підстав і в порядку, передбаченому ст. 132 Житлового кодексу УРСР.
Такий висновок ґрунтується на вимогах ст. 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно з якою громадяни, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менш як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми. Проте Закон не визначає особливий механізм реалізації цього права.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право користування спірною житловою площею. Посилання представника ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» на те, що наявність в ОСОБА_1 на праві власності іншого нерухомого майна є підставою для її виселення з гуртожитку є безпідставними.
Таким чином, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про виселення ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думки представників сторін, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , та зустрічні позовні вимоги ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» є необґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 47 Конституції України, п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. ст. 1, 8, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. ст. 61, 129, 132 ЖК УРСР, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» про зобов`язання укладення договору найму та видачі ордера на жиле приміщення, - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до ОСОБА_1 про виселення, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ю.Б. Свячена