Справа № 473/3226/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"15" лютого 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді - Ротар М.М.., при секретарі - Фінько О.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про скасування рішення сесії та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, в якому просили скасувати рішення Дмитрівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області від 24 березня 1993 року «Про передачу землі в приватну власність», яким ОСОБА_4 передано земельну ділянку загальною площею 0,2844 кв.м (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0344 га - для ведення особистого підсобного господарства» за адресою: АДРЕСА_1. Крім цього просили визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 09 грудня 1993 року Дмитрівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області на ім'я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2844 га., призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їх бабуся ОСОБА_5. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1, а також на земельну частку площею 0,2844 га, призначену для обслуговування вказаного житлового будинку і ведення підсобного господарства. У Другій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області за заявами позивачів було заведено спадкову справу №354/2003 від 09.12.2003 року та 22 серпня 2016 року позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1. Інші 2/3 частки вказаного будинку належить позивачці ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2016 року, виданим також державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області.

Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка складається з земельної ділянки, що надана для обслуговування житлового будинку позивачам було відмовлено, оскільки Державний акт на право власності на цю земельну ділянку виданий у 1993 році на ім'я ОСОБА_4. Тобто право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, зареєстровано за різними власниками.

Посилаючись на те, що державний акт на право приватної власності на землю був виданий з порушенням діючого законодавства, позивачі просили позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повістю підтримав позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, направила на адресу суду заяву про розгляд справи без її, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача - Дмитрівської сільської ради Вознесенського району в судове засідання не з'явився, на правив на адресу суду заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без участі представника, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без участі осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених положеннями ст. 174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

В судовому засіданні було встановлено, що позивачі є власниками житлового будинку АДРЕСА_1. Позивачу ОСОБА_1 належить 1/3 частка будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що було видане 22 серпня 2016 року, яку він успадкував після смерті своєї бабусі ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. (а.с.16) Позивачу ОСОБА_3 належить 2/3 частки житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2016 року, які вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства була надана земельна ділянка площею 0,2844 га та на підставі рішення Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 24.03.1993 року був виданий Державний акт серій НОМЕР_2 від 09 грудня 1993 року на ім'я ОСОБА_4.

У довідці - роз'ясненні державного нотаріуса Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 22.08.2016 року, виданій ОСОБА_1, та в такій же довідці виданій ОСОБА_3 16.09.2016 року, роз'яснено про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину відповідно до часток на земельну ділянку для обслуговування будинку, оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий у 1993 році на ім'я ОСОБА_4. Тобто право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, зареєстровано за різними власниками.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 - це батько позивачів, який проживав у вказаному будинку разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_5, та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 (відповідно до вимог ст.. 535 ЦК України в редакції 1963 року) був її син ОСОБА_4 , який спадщину прийняв фактично і помер у 2004 році.

Оскільки ОСОБА_5 все своє майно заповідала внуку - позивачу ОСОБА_1, то обов'язкова частка ОСОБА_4 складала 2/3 частки спадкового майна, яку успадкувала позивач ОСОБА_3 .

Отже в судовому засіданні було встановлено та підтвердилося матеріалами справи, що на момент видачі Державного акту на право приватної власності на землю площею 0,2844 га , що надана для обслуговування житлового будинку і ведення підсобного господарства на ім'я ОСОБА_4 ( 09 грудня 1993 рік), власником житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_5. Тобто житловий будинок та земельна ділянка, що надана для його обслуговування належать на праві власності різним власникам.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Так як державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, то вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Зі змісту ч. 2 ст.44 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Проте згідно ст.74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що рішення Дмитрівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області від 24 березня 1993 року «Про передачу землі в приватну власність», яким ОСОБА_4 передано земельну ділянку загальною площею 0,2844 кв.м (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0344 га - для ведення особистого підсобного господарства» за адресою: АДРЕСА_1повинно бути скасоване в судовому порядку, а Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на підставі зазначеного вище рішення, згідно якого земельна ділянка передана ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, виданий 09 грудня 1993 , не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Керуючись ст.ст. 41, 144 Конституції України, ст.ст. 59, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 316, 319, 321, 328, 393 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3-4,10-11, 14-15, 57-60, 109, 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 17, 78, 81, 86, 89, 90, 116, 120, 125, 152-153, 155 Земельного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3 до Дмитрівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про скасування рішення сесії та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, - задовольнити повністю.

Рішення Дмитрівської сільської ради народних депутатів Вознесенського району Миколаївської області від 24 березня 1993 року «Про передачу землі в приватну власність», яким ОСОБА_4 передано земельну ділянку загальною площею 0,2844 кв.м (0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0344 га - для ведення особистого підсобного господарства» за адресою: АДРЕСА_1, - скасувати.

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 09 грудня 1993 року Дмитрівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області на ім'я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2844 га., призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.М. Ротар