Справа № 750/4335/16-ц
Провадження № 2/750/39/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

із секретарем - Разумейко К.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про виділення частки домоволодіння в натурі,

в с т а н о в и в:

29 квітня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить в рахунок належної йому на праві власності 1/14 частини житлового будинку № 43, що розташований по вул. Гетьмана Полуботка в м. Чернігові виділити йому в натурі: кімнату 4-7 площею 10,4 кв.м. та коридор 4-8 площею 4,4 кв.м., а також у звязку з цим припинити його право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок.

Обґрунтував позивач свої вимоги тим, що він та відповідачі є співвласниками житлового будинку № 43, що розташований по вул. Гетьмана Полуботка в м. Чернігові. За усною домовленістю з іншими співвласниками вказаного житлового будинку позивач фактично користується кімнатою 4-7 площею 10,4 кв.м., коридором 4-8 площею 4,4 кв.м. та верандою 4-І площею 6,2 кв.м., яка є самочинно збудованою. А тому, позивач вирішив звернутися до суду з позовом про виділення частки домоволодіння в натурі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач з 1994 року і до цього часу не дає можливості відповідачу та її дітям проживати та вільно користуватися належною їй на праві власності частиною спірного будинку і, не зважаючи на рішення суду про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, все одно створює перешкоди у користуванні та здійсненні права власності. Крім того, відповідач зазначила, що поділити та виділити позивачу в натурі 1/14 частину житлового будинку технічно неможливо виходячи з норм ДБН України.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача, допитавши свідка ОСОБА_8 та дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є власником 1/14 частини житлового будинку № 43, що розташований по вул. Гетьмана Полуботка в м. Чернігові. Іншими власниками вказаного житлового будинку є: ОСОБА_2, якому належить 1/5 частина, ОСОБА_6, якому належить 3/10 частини та ОСОБА_7, якій належить 5/14 частин вказаного будинку. Вказане підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а/с 5).

Згідно договору купівлі-продажу від 12 лютого 1985 року, ОСОБА_5 (нині ОСОБА_3) ОСОБА_9 придбала 1/7 частину житлового будинку по вул. Свердлова (нині Гетьмана Полуботка), 43 в м. Чернігові. Відповідно до вказаного договору дана частина житлового будинку розташована на земельній ділянці розміром 1248,0 кв.м. Згідно цього договору відчужувалася кімната І-6 площею 6,4 кв.м., кімната І-7 площею 10,4 кв.м., коридор І-8 площею 4,4 кв.м. та ганок (а/с 17-20).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 грудня 1993 року у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/14 частину домоволодіння, розташованого в м. Чернігові по вул. Свердлова, 43 (нині Гетьмана Полуботка). Також, визнано за ОСОБА_5 (нині ОСОБА_3) ОСОБА_9 право власності на 1/14 частину домоволодіння, розташованого в м. Чернігові по вул. Свердлова, 43 (нині Гетьмана Полуботка) (а/с 6).

Згідно технічного паспорта, спірний житловий будинок є одноповерховим, має загальну площу 151,1 кв.м., житлову площу 79,6 кв.м. (а/с 5).

З висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 2693/2694/16-24 від 30 січня 2017 року вбачається, що з урахуванням таких факторів, як обємно-планувальне рішення, технічний стан квартири № 4 житлового будинку, її розташування на земельній ділянці, частки співвласників в одиницях площі, зіставляючи їх з вимогами нормативних документів, чинних на території України в галузі будівництва, виділити в натурі 1/14 частину житлового будинку по вул. Гетьмана Полуботка, 43 в м. Чернігові не вбачається можливим, оскільки виходячи із умови виділення кожному із співвласників окремої квартири для ізольованого користування та заселення однією сімєю, не можливо виконати вимоги пунктів 2.22, 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (а/с 88-102).

Крім того, з технічного паспорта на будинок вбачається, що в домоволодінні є обєкт самочинного будівництва прибудова А7-І (а/с 7-9).

Згідно ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до п. 2.3, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу і розрахунку часток обєктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55 не підлягають поділу обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинного збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна. Питання щодо поділу обєктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до Закону. За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) обєктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до Закону. Самочинно збудовані обєкти нерухомого майна до розрахунку не включаються.

Враховуючи викладене, судовим експертом при складанні висновку не враховувалися самочинно збудовані прибудови.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Положення ч. 1, 2 ст. 367 Цивільного кодексу України передбачають, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно приписів ч. 1, 2, 3 ст. 364 Цивільного кодексу України, на які позивач посилається як на підставу свого позову, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

У пункті 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 розяснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Виходячи з розяснень п.п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру), яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Таким чином, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виділення в натурі 1/14 частини житлового будинку через неможливість виділення кожному із співвласників окремого житлового приміщення для ізольованого користування внаслідок технічної неможливості і порушення будівельних норм, що підтверджено висновком експерта.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідачем надано суду квитанцію до прибуткового касового ордера № 29-06/16 від 29 червня 2016 року про сплату адвокату ОСОБА_4 4000 грн. за надані послуги згідно договору від 19 червня 2016 року про надання правової допомоги. До калькуляції вартості правової допомоги включено: надання попередніх консультацій щодо характеру спірних правовідносин, вивчення та правовий аналіз позовної заяви, підготовка заперечення проти позову, ознайомлення з матеріалами справи та участь у судових засіданнях.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу (а з 01 січня 2017 року - 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року), у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 розяснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Враховуючи категорію складності справи, у звязку з відмовою позивачу у задоволенні позову, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 понесені нею у звязку з розглядом справи витрати на правову допомогу, надану адвокатом при складанні процесуальних документів (заперечення) (2 години роботи), участі у судових засіданнях згідно наданого розрахунку (1,5 години), ознайомленні з матеріалами справи (1 година) в сумі 2700 грн., з розрахунку 40% розміру мінімальної заробітної плати (а з 01 січня 2017 року - 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року) за годину роботи, як це передбачено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про виділення частки домоволодіння в натурі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2700 грн. (дві тисячі сімсот гривень) витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.П. Рахманкулова