ухвала

іменем україни

06 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Сарненської міської ради Рівненської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на об'єкт нерухомості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що спірну будівлю нею було збудовано у 1997 році, а тому позивач вважала, що набула на неї право власності.

Також зазначила, що позивач у поточному році звернулась до Держбудінспекції з метою оформлення права власності на приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке нею було побудовано у 1997 році на земельній ділянці, яка відводилася у 1996 році чоловіку позивача, із яким на даний час шлюб розірвано.

Однак, у реєстрації вказаного у позові об'єкту нерухомості позивачу було відмовлено, через те, що у неї відсутні документи, які б посвідчували її права на земельну ділянку, на якій розташовано вказане приміщення.

У зв'язку із наведеним ОСОБА_4 звернулася до Сарненської міської ради для вирішення питання оформлення прав на земельну ділянку під вже існуючу будівлю, але, відповідачем було відмовлено на підставі того, що правовстановлюючих документів стосовно приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» позивач не має.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до Сарненської міської ради Рівненської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на нежитлове приміщення, у якому розташоване кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке знаходиться по АДРЕСА_1 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд до суд першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не обґрунтовано чим саме порушено її право стосовно спірного майна, яке є самочинним будівництвом, здійсненим частково на земельній ділянці, належній відповідачу.

Доводи касаційної скарги про те, що нежитлове приміщення не є самочинним будівництвом та земельна ділянка на якій воно розміщене не належить відповідачу ОСОБА_5, а також про те, що суди не встановили кому саме вона належить, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 рішенням Сарненської міської ради від 16 серпня 1996 року № 480, як приватному підприємцю відведено в користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 для встановлення торгівельного вагончика.

Акт робочої комісії щодо готовності закінченого будівництва від 12 березня 1997 року, копія із викопіювання із плану м. Сарни та план зведеного будівництва доводять, що позивачем за адресою: АДРЕСА_1, на підставі вказаних вище документів було встановлено споруду-контейнер на фундаменті стрічковому цегляному.

Позивачем надано відповідні документи, які підтверджують, що встановлення вказаного контейнеру було здійснено із отриманням відповідних дозволів, а саме надано: копію рішення Сарненської міської ради від 15 листопада 1995 року № 508, копію дозволу № 3 на проведення робіт від 19 вересня 1996 року, копію договору від 30 грудня 1996 року, копію заяви від 20 січня 1997 року на видачу технічних умов із договором рахунком від 06 березня 1997 року № Р-116 про виконання таких умов, копію довідки від 03 січня 1997 року № 2 про площу пересувної торгової точки, копію експертного висновку від 06 березня 1997 року, копію заяви від 24 вересня 1997 року та копію дозволів на виконання будівельних робіт.

Вказані документи були оформлені ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі із позивачем, що підтверджено рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2008 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Позивачем та ОСОБА_5 в період часу з 1995 по 1997 рік було оформлено та правомірно введено в експлуатацію приміщення торгівельного вагончика, яке розташоване: по АДРЕСА_1.

З позовної заяви вбачається, що предметом позову є інше капітальне приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке розташоване по АДРЕСА_2.

З висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 31 березня 2016 року № 160324/1-ФМ, проведеної за клопотанням позивачки, та з копії технічного паспорту на будівлю кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», який виготовлений станом на 13 жовтня 2015 року вбачається, що по АДРЕСА_2 розташовано нерухоме майно - кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», 1990 року забудови, виготовлене із цегли, на бетонному фундаменті.

Судом встановлено, що приміщення, на яке позивач просить визнати право власності не є тимчасовою спорудою, час будівництва кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» 1990 рік, торгівельний вагончик позивачем облаштовувався згідно із наданими документами значно пізніше.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до роз'яснення, викладеного в п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли проводилось самочинне будівництво, як встановлено судом першої інстанції.

Адже ст. 376 ЦК України визнає самочинне будівництво як будівництво, що було проведене на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи затвердженого проекту. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено, чим саме відповідач, яким є Сарненська міська рада, порушив право позивача щодо визнання права власності на нерухоме майно, яким є кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1».

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.М. Ситнік