АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: №22-ц/791/431/17 Доповідач Кутурланова О.В.
РІ Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

ОСОБА_1,

секретар Чертков Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 грудня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А НО В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 13 червня 2013 року працював у відділі внутрішнього фінансового контролю ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на посаді ревізора 2 категорії. Після скорочення зазначеного відділу з 22 грудня 2015 року він був переведений на посаду інженера 2 категорії відділу матеріально-технічного постачання на місце працівника, яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягення нею трьох років, який закінчився 24 вересня 2016 року. 26 вересня 2016 року вказаний працівник приступила до роботи.

Оскільки він подав заяву про переведення його на посаду інженера 2 категорії відділу матеріально-технічного постачання, однак всупереч положенням п.3 ст.42 КЗпП України відповідач не врахував його переважне право на залишення на роботі, прийнявши на вакантну посаду іншого працівника, а його звільнивши з роботи 23 вересня 2016 року на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, позивач просив суд поновити його на роботі в ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України», зобовязати адміністрацію призначити його на посаду інженера 2 категорії відділу матеріально-технічного постачання, або рівноцінну посаду, стягнути з ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Херсонського районного суду Херсонської області від 26 грудня 2016 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі в ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на посаді інженера 2 категорії відділу матеріально-технічного постачання.

Стягнуто з ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 23 вересня 2016 року по 26 грудня 2016 року в розмірі 21220,32 грн. без відрахуванням із зазначеної суми обов'язкових податків та зборів.

В апеляційній скарзі державне підприємство «Адміністрація морських портів України» просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В письмових запереченнях ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, в межах визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги та поновлюючи позивача на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем порушене переважне право позивача на зайняття вакантної посади, визначене нормами ст. 42 КЗпП України.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у трудових відносинах. При цьому, в період з 18 червня 2013 року по 22 грудня 2015 року ОСОБА_3 працював у відділі внутрішнього фінансового контролю ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на посаді ревізора 2 категорії на підставі безстрокового трудового договору, що вбачається з наказу №227/к від 18 червня 2013 року про прийняття на роботу.

Відповідно до наказу ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» №325 від 07 жовтня 2015 року на підставі розпорядження державного підприємства «Адміністрація морських портів України» №65 від 14 серпня 2015 року на підприємстві ліквідовано з 10 грудня 2015 року підрозділ «відділ внутрішнього фінансового контролю», у звязку з чим ОСОБА_3 наказом за № 453-к від 07 жовтня 2015 року попереджено про майбутнє вивільнення, з яким останній ознайомився 08 жовтня 2015 року, що відповідає вимогам ст.492 КЗпП України.

Позивачу, поряд з іншими, була запропонована посада інженера 2-ї категорії (з комерційної роботи та цінової політики) відділу матеріально-технічного постачання тимчасово з 22 грудня 2015 року на період відпустки ОСОБА_4 по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років (а.с.69-75).

Оскільки інші вакантні посади позивача не влаштовували через віддаленість місця роботи від постійного місця проживання або через відсутність у нього необхідної спеціальної освіти, позивач прийняв пропозицію про укладення строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років ОСОБА_4, що підтверджується його заявою від 22 грудня 2015 року та наказом ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» №549-к від 22 грудня 2015 року.

Згідно наказу №491-к від 19 вересня 2016 року про особовий склад ОСОБА_4 приступила до роботи з 26 вересня 2016 року, у зв»язку із чим ОСОБА_3 був звільнений з займаної посади 23 вересня 2016 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку дії трудового договору, про що свідчить наказ № 494-к від 23 вересня 2016 року.

Приймаючи до уваги, що положення ст.42 КЗпП України застосовуються лише при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, суд першої інстанції не врахував, що позивач саме 22.09.2015 року реалізував своє право на переважне залишення на роботі, уклавши строковий трудовий договір на період відпустки працівника по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а в подальшому правовідносини сторін регулювалися положеннями ст.36 КЗпП України, якою не передбачено переважне право на залишення на роботі в разі закінчення строку дії трудового договору.

Таким чином, на час звільнення позивача, між сторонами існували правовідносини, які витікали зі строкового трудового договору, що був укладений за власною волею сторін та звільнення відбулось з підстав закінчення строку, на який укладено трудовий договір, тому підстави для застосування до зазначених правовідносин норм ст. 42 КЗпПУ відсутні.

Суд першої інстанції на зазначені обставини справи уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку щодо порушення прав позивача при звільненні.

Крім того, звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3 визначив у якості належного відповідача ОСОБА_2 філію державного підприємства «Адміністрації морських портів України», хоча відповідно до норм ст.95 ЦК України філія не є юридичною особою, а відтак не може бути відповідачем у справі в силу положень ст.30 ЦПК України, згідно якої сторонами в цивільному процесі можуть бути фізичні та юридичні особи.

З матеріалів справи вбачається, що з заявами про зміну або залучення до участі у справі належного відповідача позивач не звертався, а суд питання щодо заміни або залучення до участі у справі належного відповідача в порядку ч.4 ст. 10 та ст.33 ЦПК України не розглядав.

Отже, вирішуючи спір, суд в порушення ст.213 ЦПК України на зазначені суттєві для справи обставини уваги не звернув та вирішив спір, предявлений до неналежного відповідача, що є підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову, як предявленого до неналежного відповідача.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі ст.88 ЦПК України у зв'язку з ухваленням рішення судом апеляційної інстанції судові витрати підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь державного підприємства «Адміністрація морських портів України» понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1760 грн..

Керуючись ст.ст.88, 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь державного підприємства «Адміністрація морських портів України» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1760 грн.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

ОСОБА_1