ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
за участю прокурора Опанасенко Т.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Управління з виконання політики Лисичанської міської ради у галузі житлово-комунального господарства про визнання права власності на спадкове майно за набувальною давністю, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що у лютому 2002 року вона придбала житловий будинок № АДРЕСА_1 у ОСОБА_7, яка є спадкоємцем бабусі ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після отримання грошових коштів ОСОБА_7 надала їй розписку про отримання грошей і передала правовстановлюючі документи на будинок, свідоцтво про смерть бабусі, її батька ОСОБА_9 та завірила, що найближчим часом буде укладений договір купівлі-продажу будинку.

Свої вимоги ОСОБА_7 не виконала, звільнилася з роботи та виїхала у невідомому напрямку. З 2002 року позивач добросовісно володіє домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, яке зареєстровано за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по Ѕ частини за кожним, відповідно до довідки Лисичанського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації».

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Позивачу невідомо про спадкоємців померлих, але протягом 13 років ніхто до будинку не приїжджав, не цікавився в якому він стані, не виявив бажання володіти, користуватися та розпорядитися ним.

З лютого 2002 року позивач відкрито, безперервно здійснює обслуговування домоволодіння, тому вважає за можливим визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку набувальної давності.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 23 жовтня 2015 року позовну заяву ОСОБА_6 до Управління з виконання політики Лисичанської міської ради в галузі житлово-комунального господарства про визнання права власності на спадкове майно за набувальною давністю задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності за набувальною давністю, на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 23 жовтня 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_6 до Лисичанської міської громади в особі Управління по здійсненню політики Лисичанської міської ради в галузі житлово-комунального господарства про визнання права власності на спадкове майно за набувальною давністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 267 грн 96 коп. на рахунок прокуратури Луганської області № 0839, банк ДКСУ м. Київ МФО 820172, .

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, пояснення прокурора, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в 2002 році року позивач уклала з ОСОБА_7, яка є спадкоємцем після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8, бабусі ОСОБА_7, договір купівлі-продажу спірного будинку, який було оформлено розпискою і позивачка добросовісно користувалася ним більше 13 років, внаслідок чого набула право власності на вказане майно згідно із ст. 344 ЦК України.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач знала про те, що спірний будинок належить померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а ОСОБА_7, як вважала позивач, є спадкоємцем, та матеріали справи належних доказів на підтвердження нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного в 2002 року не містять, тому висновки суду першої інстанції про добросовісність набуття позивачкою спірного нерухомого майна на підставі розписки не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки суд першої інстанції не звернув уваги, що стаття 344 ЦК України визначає ознаки добросовісного володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю.

Як установлено судами попередніх інстанцій, згідно з копією довідки Лисичанського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 24 лютого 2012 року № 903, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 - Ѕ частини на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 грудня 1983 року, реєстр № 2-5632, посвідченого Лисичанською державною нотаріальною конторою та за ОСОБА_9 - Ѕ частини на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою від 21 грудня 1949 року, реєстр № 7283/2, посвідченого Лисичанською державною нотаріальною конторою.

Даний факт також підтверджується довідкою-характеристикою, копією домової книги, копією реєстраційного надпису на документ на право приватної власності, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовим записом від 27 квітня 1982 року № 332 та копією посвідки про смерть № 332.

Згідно з копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1, актовий запис від 05 травня 1999 року № 747, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до копії розписки від 07 лютого 2002 року ОСОБА_7 отримала грошові кошти в сумі 1 350 грн від ОСОБА_6 за домоволодіння бабусі ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та віддала всі правовстановлюючі документи на будинок.

Відповідно до довідок, наданих головою вуличного комітету, ОСОБА_6 дійсно користується земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 з 2002 року по теперішній час, будинок зруйнований.

Згідно з ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Тобто, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, особами, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути незаконними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном та володіння чужим майном протягом певного строку.

Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна: володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється зокрема ст. 119 ЗК України .

Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади. Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Пункт 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 звертає увагу, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України).

Право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

Касаційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків апеляційного суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко О.М. Ситнік О.В. Ступак