Ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1. Дане будинковолодіння складається з двох квартир, в одній з яких проживає вона, а в іншій - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 У 2012 році відповідачі встановили огорожу, яка повністю перекриває доступ до квартири позивача, тому ОСОБА_3 просила суд зобов'язати відповідачів вжити заходів щодо знесення огорожі довжиною 1,5 м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідачів замість частини знесеної огорожі встановити хвіртку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального права не відповідають.

Судами установлено, що ОСОБА_3 є власником 45/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1, але земельна ділянка, що знаходиться в її фактичному користуванні, належним чином ні у власність, ані в користування ні їй, ні попередньому власнику вказаної частки будинковолодіння не передавалася.

Інші 55/100 частини вказаного будинковолодіння належали ОСОБА_8, який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер; спадщину прийняли ОСОБА_4 (дружина померлого), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (сини померлого ОСОБА_8 та ОСОБА_4.), однак через відсутність документів не оформили спадкові права належним чином.

На підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 1998 року № 2478 ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0631 га по АДРЕСА_1 та 22 березня 1999 року видано державний акт на право приватної власності на землю, на якій, як зазначають відповідачі, у 2012 році ними було збудовано огорожу.

Також суд вважав установленим, що між попередніми власниками тривалий час існувала домовленість про порядок користування будинковолодінням та земельною ділянкою, якою на теперішній час користуються спадкоємці - сторони у справі.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем ні при поданні позовної заяви, ні в судовому засіданні не надано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачі дійсно перешкоджають їй у доступі до її власності, що дана огорожа зведена не на земельній ділянці відповідачів.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що позивач не обґрунтувала своїх позовних вимог та не надала суду доказів на їх підтвердження, а саме: належних та допустимих доказів того, що спірна огорожа перешкоджає позивачу користуватися її часткою будинковолодіння і яким саме чином, крім того, суд зазначив, що позивач не скористалася наданими їй правами, зокрема, не заявляла клопотання про призначення відповідної судової експертизи.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Однак усупереч викладеному суд помилково не взяв до уваги та не надав жодної правової оцінки як доказу доданому позивачем до позовної заяви акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 23 жовтня 2012 року, складеному головним спеціалістом відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства управління контролю за використанням та охороною земель, державним інспектором сільського господарства в Дніпропетровській області ОСОБА_9, за участю головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства управління контролю за використанням та охороною земель ОСОБА_10, який міститься на а. с. 15.

Так, зазначеним актом установлено, що відсутній доступ до помешкання з АДРЕСА_1 для власників: ОСОБА_11 та ОСОБА_3, а також користування спільними життєнеобхідними в будинковолодінні спорудами через перешкоду сусідами: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

У зв'язку з цим вважати, що позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування зазначених у позові обставин, у судів не було підстав, як і не було підстав зазначати про те, що позивач не скористалася наданими їй правами, зокрема, не заявляла клопотання про призначення відповідної судової експертизи, адже згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, чого судами не було вчинено.

Крім того, суди на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 304 ЦПК України не дослідили у повному обсязі матеріалів справи, для більш повного установлення обставин справи не надали жодної правової оцінки наявній у справі копії рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року, ухваленого у справі № 412/15966/2012 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_12, Дніпропетровської міської ради, Управління Держкомзему у Дніпропетровській області, треті особи: Виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Державна інспекція сільського господарства в Дніпропетровській області, про визнання незаконним та скасування державного акта на право власності на землю, усунення перешкод у користуванні будинковолодінням, зобов'язання вчинити певні дії, порушення правил добросусідства, відшкодування моральної шкоди, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року (а. с. 88-94).

Так, згідно зі змістом указаних судових рішень попередній власник 45/100 частини вказаного будинковолодіння - ОСОБА_11 - неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав.

Також зазначеними судовими рішеннями установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 1986 року ОСОБА_13 належав на праві власності будинок АДРЕСА_1, що розташовані на земельній ділянці площею 1135 кв. м. За договором купівлі-продажу від 24 лютого 1987 року ОСОБА_13 продала 55/100 частини вказаного будинковолодіння ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла, спадщину після її смерті прийняв її син ОСОБА_11 Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 лютого 2012 року ОСОБА_11 є власником 45/100 частини вказаного будинковолодіння, інша частина на праві власності належала ОСОБА_8, після смерті якого спадщину прийняли відповідачі, проте не оформили своїх спадкових прав через відсутність всіх необхідних документів. У зазначеному позові ОСОБА_11 вказував, що сторони тривалий час користувалися земельною ділянкою, проте його права порушено внаслідок приватизації частини земельної ділянки, у результаті чого в нього немає входу на свою ділянку з вулиці, він не може користуватися водоколонкою, чітко не визначено межі ділянки між співвласниками будинковолодіння, що позбавляє його права приватизувати займану частину земельної ділянки.

З огляду на викладене не є безспірним висновок судів про те, що між колишніми користувачами і власниками будинковолодіння та земельної ділянки існувала домовленість про порядок користування земельною ділянкою, яка є обов'язковою для осіб, які пізніше придбали відповідну частку, а існуючий порядок користування земельною ділянкою не позбавляє сторін можливості користуватися своєю часткою будинковолодіння.

При цьому суд не перевірив у достатньому обсязі доводів позивача про те, що у 2012 році відповідачі встановили огорожу, яка повністю перекриває доступ до її квартири, що позбавляє її можливості повноцінно користуватися належним їй майном.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України порушили норми процесуального права та не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, у зв'язку із чим не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак