У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г. Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діють у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікодім-Сервіс», Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачі проживають у кімнаті АДРЕСА_1, яка була виділена в її користування, та де вона зареєстрована.

У 2012 році позивач була незаконно позбавлена права користування спірним житлом, яке поновила 23 вересня 2013 року на підставі рішення суду.

Відповідачі добровільно відмовляються надати можливість їй проживати у спірній кімнаті.

Позивач просила вселити її до кімнати АДРЕСА_1.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Вселено ОСОБА_3 до кімнати АДРЕСА_1 вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вказував на те, що ОСОБА_3 не набула право на спірне жиле приміщення у встановленому законом порядку, хоча і тимчасово проживала в ньому.

Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований як гуртожиток на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 02 липня 1973 року № 628.

ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 13 березня 1990 року (а. с. 13).

Вказаний будинок перебував на балансі Миколаївської взуттєвої фабрики № 8, яка була приватизована шляхом корпоратизації у Акціонерне товариство «Миколаївське виробничо-торгівельне взуттєве підприємство «Нико» у 1993 році. Новостворене підприємство 08 вересня 1999 року передало будівлю гуртожитку Товариству з обмеженою відповідальністю «Нікодім-Сервіс» (далі - ТОВ «Нікодім-Сервіс»), яке, у свою чергу, 25 лютого 2008 року з метою входження до складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут-ТСТ» (далі - ТОВ «Добробут-ТСТ») передало його до статутного капіталу останнього.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 12 лютого 2009 року визнано за ТОВ «Добробут-ТСТ» право власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1.

Зборами учасників ТОВ «Добробут-ТСТ» від 02 квітня 2011 року прийнято рішення про реєстрацію ОСББ «Космонавтів, 132в» та передачу на баланс останнього будівлі гуртожитку.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20 жовтня 2011 року визнано недійсним рішення зборів учасників ТОВ «Нікодім-Сервіс», оформлене протоколом від 14 лютого 2008 року № 4, щодо створення нового ТОВ «Добробут-ТСТ» та передачі до статутного фонду товариства нерухомого майна - будівлі гуртожитку по АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного судового рішення вилучені відомості щодо реєстрації юридичної особи - ТОВ «Добробут-ТСТ».

04 листопада 2011 року видано свідоцтво, відповідно до якого проведено реєстрацію ОСББ «Космонавтів, 132в».

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2012 року визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 - на виконання якого її було знято з реєстрації у вказаній квартирі (а. с. 5).

Рішенням загальних зборів ОСББ «Космонавтів, 132в» від 14 грудня 2012 року квартира АДРЕСА_1 надана в користування ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2013 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2012 року задоволено, заочне рішення скасовано (а. с. 8).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 - на виконання якого її було знято з реєстрації у вказаній квартирі (а. с. 9).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2013 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року скасовано, у позові ОСББ «Космонавтів, 132в» про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою у гуртожитку, відмовлено (а. с. 10).

На підставі вказаного рішення апеляційного суду 22 жовтня 2013 року ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 11).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Скасовуючи попередні судові рішення, ухвалені у цій справі, суд касаційної інстанції вказував на те, що вважаючи, що посилання позивачки на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2013 року, яким скасовано рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2013 року, щодо її права на користування спірним житлом, є необґрунтованим, оскільки рішенням суду апеляційної інстанції не вирішувався спір про право користування квартирою, суди не врахували, що зі скасуванням судового рішення втрачаються правові наслідки, що з нього випливають, тому позивачка не визнана такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, і право користування позивачкою квартирою АДРЕСА_1 не припинено.

Також безпідставними є висновки судів про те, що ОСОБА_3 повинна довести підстави вселення до гуртожитку, оскільки зазначене в силу вимог ст. 11 ЦПК України знаходиться поза межами предмета позовних вимог. Звертаючись у липні 2012 року із позовом до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ОСББ «Космонавтів, 132в» її законне вселення у 1990 році до гуртожитку не оспорювало, вимог про виселення у зв'язку із незаконним проживанням у гуртожитку не заявляло.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції вказував на те, що оскільки фактичним власником будівлі гуртожитку ТОВ «Нікодим-Сервіс» не оспорюється законність користування ОСОБА_3 спірною кімнатою, її ж з підстав і в порядку, передбачених законом не виселено зі спірного житла або обмежено у праві користування (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР), тому відповідним способом захисту її прав буде ухвалення рішення про вселення її до кімнати АДРЕСА_1.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік