Справа №488/3841/16-ц 25.04.2017 25.04.2017 25.04.2017
Провадження №22-ц/784/951/17
Справа № 488/3841/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Лазарева Г.М.
Провадження № 22ц-784/951/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

25 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Бондаренко Т.З.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивачки ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо зернова корпорація України» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо - зернова корпорація України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо зернова корпорація України» (далі ПАТ «ДПЗКУ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачка зазначала, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у відокремленому структурному підрозділі ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України» - Філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» і з 2012 року обіймала посаду заступника директора з виробництва.

Наказом № 724 її було звільнено з займаної посади 27 жовтня 2015 року за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату працівників.

На підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року її поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ».

Наказом виконуючого обовязки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» № 640-К від 19 вересня 2016 року її вдруге звільнено з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що на підприємстві фактично не було скорочення штату працівників та, крім цього, її звільнено з роботи з грубим порушенням вимог трудового законодавства, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним наказ від 16 вересня 2016 року про її звільнення, поновити на посаді заступника директора (з виробництва) з 20 вересня 2016 року, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 640 від 16 вересня 2016 року виданий в.о. голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про звільнення заступника директора (з виробництва) ОСОБА_2

Стягнуто із ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року в сумі 26945 грн. 59 коп. (без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов'язкових платежів).

В поновленні ОСОБА_2 на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - Філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині відмови у поновленні її на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» також подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірну оцінку судом доказів у справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, та з 10 вересня 2012 року обіймала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».

Згідно наказу №202-к директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 16 вересня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи з 19 вересня 2016 року за п.1 ст.40 КЗпП , у звязку із скороченням штату працівників.

ПАТ «ДПЗКУ» є юридичною особою та діє на підставі Статуту ПАТ «ДПЗКУ».

Відповідно до ст. 64 ГК України та п. 3.9.18; пп. 7 п.11.10. Статуту ПАТ «ДПЗКУ» товариство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Голова правління Товариства затверджує організаційну структуру Товариства та штатний розпис, а також у відповідності з пп.10 п.11.10.; 13 призначає та звільняє з посади керівників філій, працівників Товариства.

Філія ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», де працювала позивачка є структурним підрозділом юридичної особи.

Філія діє на підставі Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» та Статуту товариства.

Відповідно до Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», директор філії здійснює управління її поточною діяльністю та є уповноваженим представником товариства. Повноваження директора Філії визначаються довіреністю, виданою головою правління Товариства. З директором Філії підписується контракт. Повноваження директора філії включають у тому числі, розроблення структури та штатного розпису філії з урахуванням вимог колективного договору і подаються на затвердження голові правління товариства. Директор філії має право надавати пропозиції Товариству щодо організації структури Філії, встановлення чисельності і штатного розпису.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Як видно з листа директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 03 червня 2016 року з метою заощадження фонду оплати праці Філією було запропоновано ПАТ «ДПЗКУ» скоротити посаду директора з виробництва, так як 28 серпня 2015 року у філії було введено посаду «начальника виробництва», який за своїми функціональними обовязками здійснює керівництво виробничо-господарською діяльністю виробничої дільниці елеватору.

17 червня 2016 року директором філії ПАТ «ДПЗКУ» Миколаївський портовий елеватор» видано наказ про внесення змін до штатного розпису філії за вересень 2016 року та виведено зі штатного розпису посаду заступника директора з виробництва.

17 червня 2016 року ПАТ «ДПЗКУ», тобто уповноваженою особою затверджено перелік змін в штатному розписі філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» та визначено чисельність працівників і приймати рішення про скорочення чисельності штату.

Наказом в.о. голови Правління ПАТ «ДПЗКУ» від 11 липня 2016 року було зобовязано директора філії в термін до 17 липня 2016 року повідомити під розпис ОСОБА_2 про заплановане вивільнення 17 вересня 2016 року, у звязку із скороченням штату працівників.

З вказаним наказом позивачка була ознайомлена 14 липня 2016 року, що підтверджується її підписом.

Отже, наведені фактичні обставини справи свідчать про те, що у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, які призвели до ліквідації трудової функції позивачки у зв'язку зі скороченням її посади.

Висновок суду щодо сумнівності змін в організації виробництва, які потягли за собою скорочення штату, є помилковим. При розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, оскільки лише власник або уповноважений ним орган має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис, визначати чисельність і штат працівників певної спеціальності та кваліфікації, зменшувати чи збільшувати чисельність посад, здійснювати звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, йому має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Як видно із матеріалів справи, під час звільнення позивачки підприємство не дотрималось порядку, передбаченого статтею 49 -2 КЗпП України, а саме їй не було запропоновано всіх вакантних посад, наявних у товаристві на час попередження про звільнення.

ОСОБА_2 пропонувалися вільні посади, які на час її звільнення існували лише по філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» (аккумуляторник, апаратник обробки зерна, слюсар ремонтник, муляр). Від указаних пропозицій позивачка відмовилася.

Тоді як роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, які існували на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Докази того, що позивачці у встановленому трудовим законодавством порядку пропонувались вільні на час її звільнення посади по всьому підприємству ПАТ «ДПЗКУ», матеріали справи не містять.

Надана відповідачем довідка № 130-1-11/3701 від 15 липня 2016 року про відсутність вакантних посад заступника директора філій ПАТ «ДПЗКУ», не може бути прийнята до уваги, оскільки ч.2 ст.40 КЗпП не пов'язує обов'язок роботодавця переведення працівника на аналогічну посаду, а зобовязує власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівнику наявні роботи за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - іншу наявну роботу.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердила той факт, що позивачці не було запропоновано всіх вакантних посад, наявних у товаристві на час попередження про звільнення.

Крім того, позивачка дійсно з 22 лютого 2011 року була обрана членом профспілкового комітету філії та заступником голови цього комітету.

Відповідно до положень ст. 252 КЗпП України, звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад.

Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових організацій, передбачені ст. 252 КЗпП України, які поширюються на позивачку не були дотримані відповідачем.

Наведені обставини свідчать про те, що звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено без дотриманням процедури вивільнення працівників, передбачених КЗпП України.

Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про незаконність наказу № 640 від 16 вересня 2016 року про звільнення ОСОБА_2.

При цьому, доводи апеляційної скарги ПАТ «ДПЗКУ» про відсутність вакантних посад в цілому у Товаристві не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це суперечить обставинам справи, відповідно до яких на час вирішення питання про вивільнення позивачки їй пропонувалися вакантні посади по Філії.

Вірним також є висновок суду першої інстанції в частині поновлення на роботі позивачки.

Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом № 724-к від 26 жовтня 2015 року ОСОБА_2 з 27 жовтня 2015 року було звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП у звязку із скороченням штату працівників.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, ОСОБА_2 поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».

Згідно запису трудової книжки позивачки, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року було виконано, а ОСОБА_2 на підставі наказу № 361-к від 27 травня 2016 року поновлено на посаді з 05 лютого 2016 року.

В той же час, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року, у справі № 488/4884/15-ц, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Таким чином, встановлено, що звільнення позивачки, яке відбулось з 27 жовтня 2015 року було вірним, а тому підстав для продовження трудових відносин з відповідачем з дня ухвалення Апеляційним судом Миколаївської області рішення від 16 лютого 2017 року, немає. Відтак, й відсутні підстави для поновлення позивачки на роботі після зазначеної дати.

За такого, суд вірно стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу саме з 19 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року.

В той же час, визначаючи розмір середнього заробітку, суд безпідставно врахував суму допомоги по безробіттю.

Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16.

Проте суд на наведене не звернув належної уваги та безпідставно зменшив розмір компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього заробітку, колегія виходить з того, що вимушений прогул з 19 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року тривав 105 робочих днів, тому заборгований середній заробіток з урахуванням того, що середньоденний складає 455 грн. 65 коп., дорівнює 47 843 грн. 25 коп., а не 26 945 грн. 59 коп., як визначив суд.

За таких обставин ухвалене у справі рішення суду першої інстанції у зазначеній частині відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК підлягає зміні.

Доводи ПАТ «ДПЗКУ» в апеляційній скарзі про те, що оскільки рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року попереднє звільнення позивачки визнано правомірним, тому й відсутні підстави для визнання оскаржуваного наказу незаконним, є помилковими, оскільки ОСОБА_2 була поновлена на роботі на виконання судового рішення від 05 лютого 2016 року, яке на той час набрало законної сили.

Щодо інших доводів ПАТ «ДПЗКУ», то з урахуванням встановлених судом порушень п. 6 ч.1 ст. 36; ч.3 ст.49 -2, 252 КЗпП України, інші висновки суду не вплинули на правильність прийнятого рішення.

Посилання ПАТ «ДПЗКУ» в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, а саме, недотримання судом порядку проголошення вступної та резолютивної частини рішення, то відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, таке не є підставою для його скасування, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на помилковість висновків суду в частині відмови в поновленні на роботі, в той час як, наказ № 640 від 16 вересня 2016 року про її звільнення визнано судом незаконним, є необґрунтованими.

Основною підставою видачі наказу від 27 травня 2016 року № 361-к , згідно із яким позивачку поновлено на роботі на раніше займаній посаді було рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яке в подальшому було скасовано, а її звільнення 26 жовтня 2015 року визнано законним.

Отже й правова підстава для продовження трудових відносин з відповідачем з дня ухвалення Апеляційним судом Миколаївської області рішення від 16 лютого 2017 року відпала.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо зернова корпорація України» відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року в частині стягнення розміру компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо зернова корпорація України» на користь ОСОБА_2 47 847 грн. 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума зазначена без відрахувань податку на доходи фізичних осіб і інших обовязкових платежів).

В іншій частині вказане судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: