Справа №345/336/17
Провадження № 2/345/417/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2017 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано Франківської області

в складі: головуючого судді Миговича О.М.

секретаря Шмігель І.О.

з участю : представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним правочинів,

в с т а н о в и в :

що ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він мав попередню домовленість із сином ОСОБА_4, про те, що він буде його доглядати. Бажаючи укласти із відповідачем договір довічного утримання, він помилково уклав договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом. Після укладення договорів, відповідач змінив своє ставлення до нього, не забезпечував продуктами харчування, ігнорував ставлення до нього, а в січні 2017 року привіз до доньки ОСОБА_5. Вважає, що при укладенні договорів дарування він припустився помилки, що має істотне значення, а саме: щодо природи правочинів, прав та обовязків сторін. Просить врахувати суд, що договори дарування були укладені під впливом тяжкої хвороби та безпомічного стану. Через похилий вік він постійно потребує сторонньої допомоги та додаткових витрат на ліки та утримання. Укладення договорів дарування є невигідним для нього, оскільки будинковолодіння є єдиним житлом, де він проживає і, якого позбавив його відповідач.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та підтвердив наведене.

Відповідач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності за участю його представника.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що позивач на час укладення договорів усвідомлював свої дії та з власної ініціативи подарував ОСОБА_4 будинковолодіння та земельну ділянку.

Також не заперечує того, що позивач потребував постійного стороннього догляду, так як тяжко хворіє. Однак, вважає, безпідставним покликання позивача на те, що після укладення договорів, відповідач змінив своє ставлення до ОСОБА_3, не забезпечував продуктами харчування, ігнорував ставлення до нього, а в січні 2017 року привіз до доньки ОСОБА_5. Представник відповідача також зазначила, що відповідач є інвалідом 2 групи й, у січні 2017 року він знаходився на стаціонарному лікуванні, тому ОСОБА_3 відвіз до сестри. Після повернення із лікарні сестра не допускає його до батька та не дозволяє забрати батька додому. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 27.07.2015 року між сторонами було укладено договори дарування земельної ділянки та домоволодіння (а.с. 37, 39). Згідно договорів ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар домоволодіння та земельну ділянку. Осіб сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Судом встановлено, що в той час, коли ОСОБА_4 відвіз позивача до сестри, він знаходився на стаціонарному лікуванні неврологічного відділу Войнилівської поліклініки з 20.01.2017 року по 01.02.2017 року з діагнозом нижньодолева правостороння пневмонія, супутня патологія хронічний посттравматичний церебральний арахноїдит внаслідок мотоциклетної ЧМТ у 1993 році. Після повернення із лікарні сестра не допускає його до батька та не дозволяє забрати батька додому.

Згідно довідки поліклінічного відділення смт. Войнилів Калуського району Івано Франківської області (а.с. 45) ОСОБА_3 знаходиться на диспансерному обліку з діагнозом: ІХС. Кардіосклероз дифузний. СН ІІБ.ФК ІІІ. Дисциркуляторна енцефілопатія ІІ ІІІ ст. з вираженим цефалічним та вестибулоатактичним синдромом. Деформуючий остеоартроз обох кульшових та колінних суглобів з вираженим болевим синдромом та порушенням функції ходи. ОСОБА_6 Нездатний до самообслуговування, потребує постійного стороннього догляду.

Зазначені обставини ствердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 покликався на те, що під час підписання договору дарування він неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, вважав, що підписує договір довічного утримання, а тому на підставі ст. 229 ЦК України просив визнати договір дарування недійсним.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 9 Договорів на земельну ділянку та домоволодіння виникає у Обдарованого з моменту прийняття дарунку.

Договори були укладенні 27.07.2015 року, й позивач проживав у домоволодінні до січня 2017 року. Відповідач також проживав у вказаному домоволодіння та здійснював догляд за батьком.

Стверджуючи про наявність помилки та існування якоїсь домовленості, позивач всупереч положенням ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про його довічне утримання, а також не надав жодного доказу на підтвердження помилки з його боку щодо природи договору дарування. Також, допитані судом свідки не підтвердили обставин укладення договору під впливом помилки, оскільки жоден з них взагалі не був обізнаний ні з обставинами укладання договору, ні навіть з самим фактом його укладання.

Зі змісту договорів дарування судом встановлено, що 27.07.2015 року ОСОБА_3 виразив своє волевиявлення на безоплатну передачу належних йому домоволодіння та земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Наведене свідчить про те, що позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок. квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання має містити певні істотні умови, характерні для цих договорів.

З укладеного сторонами договору дарування вбачається, що жодних істотних умов договору довічного утримання в підписаному сторонами договорі дарування не міститься.

Крім того, існування таких домовленостей між сторонами до підписання договору дарування також не встановлено.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що позивачу були роз'яснені правові наслідки угоди, він підтвердив дійсність своїх намірів на укладення вищевказаних правочинів, сторони домовились про істотні умови договору, а позивач не надав доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Представником позивача не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що між сторонами насправді було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування.

Суд вважає, що, позивач усвідомлював характер договору, підписуючи договір дарування домоволодіння та земельної ділянки, позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

На підставі ст.ст. 203, 229, 638, 717, 744 ЦК України, й керуючись ст.ст. 10, 209, 213 215, 360 7 ЦПК України, суд,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним правочинів відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано Франківської області через Калуський міськрайонний суд Івано Франківської області шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Головуючий: