№2/756/222/17
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2017 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Тітова М.Ю.

при секретарі Івановій І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги обгрунтовує наступним, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його рідна сестра ОСОБА_3 Протягом життя сестра позивача не була офіційно одружена та не змінювала прізвище, не мала дітей. Факт смерті ОСОБА_3 відповідач, що був на момент смерті з нею у дачному будинку намагався утаїти від нього з невідомих причин. Про смерть сестри позивача повідомили сторонні люди увечері 6 березня 2014 року. Місце поховання відповідач обрав інше ніж було оговорено з сестрою після смерті матері. Крім того відповідач ігнорував домовленість повідомити про час та місце поховання. У встановлений ст. 1270 ЦК України термін він звернувся до державного нотаріуса Одинадцятої державної нотаріальної контори м. Києва із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець другої черги відповідно до ст. 1262, 1269 ЦК України. Нотаріус повідомив про те, що сестра начебто склала заповіт у якому заповіла все своє майно ОСОБА_2 Ознайомитись із змістом заповіту вдалося лише 12 грудня 2014 року. Заповіт посвідчений нотаріусом Щербенко О.В. П'ятнадцятої Київської Державної Нотаріальної Контори та зареєстрований у спадковому реєстрі за номером №9-1033 годиною пізніше зазначеного у заповіті часу. Місце посвідчення заповіту - Клінічна лікарня № 8 Оболонського району м. Києва по вул. Ю.Кондратюка, буд. 8. Час не встановлений розпорядком лікувального закладу для відвідувань - 9.40 ранку. У цей ранковий час сестра позивача перебувала під дією препаратів внутрішнього та внутрішньовенного застосування, що ставить під великий сумнів її психологічний, емоційний та психічний стан на момент посвідчення заповіту. Також сукупна дія препаратів, їх побічні дії, алергічні реакції на деякі препарати, що траплялись раніше, могли вплинути на правильність сприйняття фактів, що мають юридичне значення та розуміння юридичних наслідків вчинення правочину. Крім того дія препаратів призвела до дефекту волі (невідповідність волі та волевиявлення). З молодих років та до самої смерті ОСОБА_3 зловживала міцними спиртними напоями та не берегла здоров'я внаслідок чого набула за життя ряд вікових хвороб та інших захворювань, зокрема, гіпертонічна хвороба 2-го ступеня складності, що мала ряд ознак: невпевненість у своїх діях, нестійкість настрою, головні болі, безсоння, падіння зору і слуху, оніміння пальців рук, зниження пам'яті, ураження судин головного мозку і як наслідок періодичні психічні розлади, які в молоді роки призвели до невдалої спроби самогубства. Це викликає ще більші сумніви щодо здатністю його сестри виконати всі вимоги законодавства необхідні при посвідченні заповіту, а саме прочитати вголос, власноруч підписати лежачи у лікарняному ліжку, зрозуміти статті закону указані у заповіті та розуміти його наслідки. За життя сестра багато разів демонструвала свою повну неспроможність розібратись у юридичних питаннях, самостійно проаналізувати поточні подій і зрозуміти їх правові наслідки. Така її неспроможність багато разів призводила до непорозумінь із спільними знайомими та друзями. Ряд інших хвороб, що були у наявності: двобічна пневмонія, хронічний бронхіт, ішемічна хвороба серця, дефект міжпредсердної перегородки, атеросклероз судин головного мозку, атеросклероз аорти, розповсюджений остеохондроз та ряд інших захворювань зазначених в історії хвороби, які в сукупності вплинули на усвідомлення значення своїх дій, здатність керування ними та розуміння їх правових наслідків. Заповіт був посвідчений під час важкої хвороби, у присутності зацікавлених осіб, які організували приїзд нотаріуса у лікарню, та під їх психологічним впливом. Виїзд нотаріуса та ліки коштують дорого, що могли поставити заповідача у незручне становище при відмові вчиняти правочин. Дія препаратів загалом спричинили порок волі. Важке становище через хворобу та фінансову залежність від відповідача теж вплинули. Також, він впевнений у тому, що за звичайних умов його сестра ніколи б не посвідчила заповіт на все майно, всупереч попереднім домовленостям, тим більше на свого особистого ворога, ворога матері та її родини взагалі. Відповідач та його батько не цікавились та цурались спілкування з ОСОБА_3, котра змолоду зловживала алкоголем. У той час як він та його дружина незважаючи ні на що, протягом життя всіляко допомагали та виручали сестру навіть на шкоду своїй сім'ї, коли сестрі було потрібно. Дачний будинок сестри він оздоблював більш ніж 4 роки (з 1997 по 2001 роки) постійно проживаючи у сестри на дачі та всіляко допомагаючи їй у інших справах свідками чого є всі сусіди по дачі та рідня. Раніше 1990-го по 1997-й роки, працюючи таксистом через день їздив службовим автомобілем до сестри, привозив що потрібно. Приймав участь у будівництві дачного будинку, обробці земельної ділянки та саду. Домовленість із сестрою була дуже простою: 2-й поверх дачного будинку будується дітям, а решта майна залишиться тому хто довше проживе. Ближче рідні ніж брат у ОСОБА_3 не було. Жодних заповітів чи інших правочинів протягом життя вчиняти не мала наміру та це були не властиві для неї дії. Його родина (особливо мати і сестра) з 60-х років ворогувала з родиною відповідача. Причиною тому було шахрайство батька відповідача ОСОБА_5 при отриманні квартир після розселення будинку на дві сім'ї котрий був на території Печерського району. Таким чином сестра позивача все життя після цього не підтримувала жодних відносин з двоюрідним братом та його родиною і за жодних обставин не відписала б їм добровільно усе майно перебуваючи у здоровому глузді. За нормальних умов не вчинила б подібного правочину взагалі. Він впевнений, що відповідач та його дружина вчинили психологічний тиск на його сестру підступно скориставшись її хворобою. Використавши її залежний стан, поставили жорсткий ультиматум та змусили її посвідчити заповіт на все майно ворожій рідні. Він вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що цей заповіт був посвідчений під час важкої хвороби, під психологічним впливом, примусом зацікавлених осіб, що скористались важким становищем заповідача під час хвороби. Під дією препаратів що загалом спричинили порок волі, ймовірною додатковою дією інших препаратів. При посвідченні заповіту нотаріусом було порушено ряд вимог законодавства щодо вчинення правочинів. Порівнюючи зразки почерку ОСОБА_3 за різні роки життя він впевнений, що почерк у заповіті не належить його сестрі оскільки сильно відрізняється від дійсного її почерку. З цього виходить, що заповіт на все майно не був та не міг бути особисто підписаний ОСОБА_3 та не відповідає її дійсній волі, що є достатньою підставою для визнання цього Заповіту недійсним. Посвідчення оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3, оскільки у момент його посвідчення вона перебувала під дією препаратів, впливом важких обставин, психологічним впливом зацікавлених осіб, напис і підпис на заповіті значно відрізняється від дійсного підпису спадкодавці.?

Просив суд відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 231, 233, 1234, 1257, 1261, 1262 ЦК України визнати заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 від 10.09.2012 року недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про місце та час судового розгляду повідомлялося належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6

28.03.2014 року позивачем подано заяву про прийняття спадщини після смерті його сестри ОСОБА_3

08.04.2014 року відповідачем також подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту від 10.09.2012 року.

Так, 10.09.2012 року померлою ОСОБА_3 було складено заповіт, відповідно до якого вона на випадок смерті заповіла все майно ОСОБА_2

При посвідченні заповіту нотаріусом було роз'яснено заповідачці зміст ст.ст. 1233-1242, 1244, 1254, 1307 ЦК України, про що свідчить текст заповіту. Заповіт до підписання прочитаний уголос особисто заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса. Особу ОСОБА_3. було встановлено нотаріусом, дієздатність перевірено. У зв'язку з хворобою заповідача заповіт посвідчено в Київської міській клінічній лікарні №8 за адресою :м. Київ, вул.. Кондратюка, буд.8.

Як вбачається з тексту посвідченого заповіту заповідачка зробила за життя розпорядження всім своїм майном перебуваючи при повній свідомості, діяла без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб. На час вчинення заповіту заповідачка мала повну цивільну дієздатність, яку було перевірено нотаріусом при посвідченні заповіту.

Допитані свідки підтвердили пояснення позивача.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

За положеннями ст.ст. 1247, 1248 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Крім того, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Крім того, позивач як на підстави недійсності заповіту посилався на ст.ст. 231, 233 ЦК України, якими передбачається, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним та правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину відповідно.

З рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18.06.2015 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено, вбачається, що відповідно до висновку судово - психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи №377 від 05.05.2015 року, посмертна експертиза, яка була проведена на підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2015 року за клопотанням сторони позивача, під час складання заповіту 10 вересня 2012 року, ОСОБА_3 не виявляла ознак будь якого психічного розладу, і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними. Враховуючи все вищевикладене, а також беручи до уваги, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, оцінюючи в сукупності з показами допитаних в судовому засіданні свідків, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи в суді не знайшло свого підтвердження, що на час складання та посвідчення оспорюваного заповіту спадкодавець ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, внаслідок психічного розладу, або у зв'язку з вживанням алкоголю чи інших препаратів, при цьому судом враховано, що допитані в судовому засіданні свідки, за клопотанням сторін не підтвердили того факту, що померла ОСОБА_3 за своїм станом здоров'я на час складання оспорюваного заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Також не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що ОСОБА_3 складала заповіт під стороннім психологічним впливом зацікавлених осіб і волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Представником позивача заявлялися клопотання про призначення судово-психіатричної експертиза, однак судом було відмовлено у її призначенні, оскільки вже встановлено рішенням суду, що ОСОБА_3 під час складання заповіту 10 вересня 2012 року, ОСОБА_3 не виявляла ознак будь якого психічного розладу, і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними.

Крім того, представником позивача не заявлялося клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо вирішення питання про складення заповіту саме ОСОБА_3 У судовому засіданні представник позивача заявив, що він не ставить під сумнів те, що саме ОСОБА_3 підписала спірний заповіт, а зазначав про те, що вона його підписала під відповідним впливом.

Слід звернути увагу на те, що представник позивача в ході судового розгляду так і не визначився з яких все ж таки підстав він вважає спірний заповіт недійсним чи то з підстав зазначених у ст. 1257 ЦК України, чи ст. 231 ЦК України або ж ст. 233 ЦК України.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та те, що жодних доказів того, що ОСОБА_3 вчинила заповіт проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи або ж під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах представником позивача не надано, а виходячи з того, що рішенням суду вже встановлені обставини того, що ОСОБА_3 під час складання заповіту 10 вересня 2012 року, ОСОБА_3 не виявляла ознак будь якого психічного розладу, і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

З викладеного, ст.ст. 1-11, 15, 60, 61, 74-77, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: М.Ю. Тітов