Справа № 203/3847/16-ц
Провадження № 2/0203/160/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» про встановлення факту відсутності трудових відносин, зобовязання вчинити дії та стягнення середньої заробітної плати

встановив:

18 серпня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_3 (прізвище при зверненні до суду «Нестюріна») ОСОБА_4 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» про встановлення факту відсутності трудових відносин, зобовязання вчинити дії. Свої позовні вимог обґрунтовувала тим, працювала в ОСББ «По проспекту Кірова, будинок 1/9» на посаді керуючого ОСББ та була звільнена. Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист про поновлення її на роботі, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з поновлення позивачки на роботі та надано позивачу строк для добровільного виконання судового рішення. Відповідач спочатку поновив позивачку на роботі наказом № 23-к з 26 жовтня 2015 року і лише наказом № 27-к від 16 листопада 2015 року її поновили з 28 березня 2013 року (часу звільнення). Водночас до органів пенсійного фонду України надано звітність про прийняття позивачки на роботу як нового працівника у 2015 році, а не було проведено коригування відомостей за 2013 рік. коли вона була незаконно звільнена. Крім того, відповідач не надав позивачці посадову інструкцію та правила трудового розпорядку, не забезпечив її робоче місце, запропонувавши працювати в технічному приміщенні не облаштованому необхідними меблями та інвентарем. Разом з тим, державним виконавцем було незаконно закрито виконавче провадження у звязку з повним фактичним виконанням судового рішення, хоча рішення суду, на думку позивачки, не було виконане, на роботі її не поновили, не надали можливості стати до виконання трудових обовязків. У звязку з цим, позивачки просила встановити відсутність факту трудових відносин, зобовязати відповідача внести відповідні записи до трудової книжки, надати до органів податкової служби та Пенсійного фонду України спростування відомостей щодо працевлаштування позивачки в 2015 році (т.1 а.с. а.с. 1 2).

В подальшому позивачка також уточнила позовні вимоги шляхом подання клопотання (т. 1 а.с. 71), додатково просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки в розмірі 32 656 грн. 78 коп.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві. Додатково вказувала, що не має наміру в подальшому працювати у відповідача через неналежні умови праці. Пояснила, що через надання незаконних відомостей до органів доходів та зборів та Пенсійного фонду України з її пенсії здійснюється безпідставне утримання податків як з працюючого пенсіонера. Також звертала увагу суду, що ОСОБА_3, який підписував документи щодо її поновлення на роботі, а також надавав документи до суду не є повноважним керівником відповідача.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вказував, що рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про поновлення позивачки на роботі виконано в повному обсязі, її поновлено на роботі і вона є працівником ОСББ «По проспекту Кірова, будинок № 1/9». Через її невихід на роботу належним чином фіксується відсутність працівника на робоче місце та через це їй не нараховується заробітна плата. (т. 1 а.с. а.с. 95 96, 171 172)

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані відеоматеріали, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

При встановленні фактичних обставин справи суд керується ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року у цивільній справі № 203/3534/13-ц, встановлено, що позивачка працювала в ОСББ «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» на посаді керуючого з 27 серпня 2012 року згідно наказу № 7-к і була звільнена наказом голови правління від 28 березня 2013 року на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул без поважних причин.

Не погодившись з вказаним звільнення позивачка звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з повозом про поновлення на роботі. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року було задоволено апеляційну скаргу позивачки. Суд апеляційної інстанції вирішив:

скасувати наказ голови правління Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова 1/9» ОСОБА_5 № 3-к від 28 березня 2013 року про звільнення позивачки із 28 березня 2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України;

поновити позивачку на посаді керуючого Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова 1/9» з 28 березня 2013 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року залишено без змін.

23 жовтня 2015 року відповідачем було видано наказ про поновлення позивачки на роботі з 26 жовтня 2015 року (т. 1 а.с. 18)

Позивачка не погодилась з вказаним наказом та подала заяву про її поновлення на роботі саме з дня незаконного звільнення 22 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 19).

05 листопада 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист у цивільній справі № 203/3534/13-ц про поновлення позивачки на посаді керуючого ОСББ «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» з 28 жовтня 2013 року, який було предявлено до виконання до Кіровського ВДВС ДМУЮ (т. 1 а.с. 3 4, 6).

В ході виконавчого провадження 16 листопада 2015 року головою правління ОСББ «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» ОСОБА_3 було видано наказ № 27-К про поновлення позиваки на роботі на посаді керуючого з 28 березня 2013 року (т. 1 а.с. 97).

25 листопада 2015 року відповідачем було видано розпорядження про виконання трудових обовязків керуючим ОСББ «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» ОСОБА_6 Позивачка зазначила на вказаному наказі, що їй не надано для ознайомлення інструкції з охорони праці, правил внутрішнього трудового розпорядку, не ознайомили із записом в трудовій книжці.

30 листопада 2015 року державним виконавцем було закрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року у цивільній справі № 203/3534/13-ц у звязку з фактичним повним виконання судового рішення (т. 1 а.с.а.с. 13, 100).

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Також однією з основних засад судочинства згідно п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України встановлено обовязковість судових рішень. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закриттю у звязку з фактичним повним виконання.

Відповідно до п.п. 8.2.1., 8.2.3. п.8.2. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (з наступними змінами та доповненнями) виконавчий документ про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Після фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення, виконавче провадження підлягає закінченню і не поновлюється при повторному недопущенні працівника до роботи, а в працівника з'являється право на звернення до суду в порядку позовного провадження.

Судом встановлено, що відповідачем було виконано відповідні дії на виконання судового рішення: видано наказ від 16 листопада 2015 року № 27-к про поновлення скаржника на роботі, запропоновано стати до виконання своїх обовязків. У звязку з цим, виконавче провадження було закрито. Позивачка у встановленому порядку постанову державного виконавця про закриття виконавчого провадження не оскаржувала.

Посилання позивачки на те, що ОСОБА_5 не є повноважним керівником ОСББ «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» не можуть бути взяті до уваги, оскільки він значиться як керівник згідно відкритих відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а відповідно до ч. 1. ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Таким чином, суд приходить до висновку, що трудові відносини позивачки з відповідачем було поновлено з 28 березня 2013 року на підставі рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року у цивільній справі № 203/3534/13-ц.

Оцінюючи доводи позивачки, що їй не було надано посадову інструкцію та правила трудового розпорядку, не забезпечено належне робоче місце, запропоновано працювати в технічному приміщенні не облаштованому необхідними меблями та інвентарем, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Відповідно до ст. 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Згідно ч. 1 ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Відповідно до ч.ч. 1 3 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про охорону праці» під час укладання трудового договору роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров'я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору.

Відповідно до ч.ч. 1 4 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля. Він зобов'язаний негайно повідомити про це безпосереднього керівника або роботодавця. Факт наявності такої ситуації за необхідності підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства за участю представника профспілки, членом якої він є, або уповноваженої працівниками особи з питань охорони праці (якщо професійна спілка на підприємстві не створювалася), а також страхового експерта з охорони праці. За період простою з причин, передбачених частиною другою цієї статті, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток. Працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про охорону праці, не додержується умов колективного договору з цих питань. У цьому разі працівникові виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку.

Таким чином, недодержання працедавцем вимог нормативно-правових актів щодо забезпечення робочого місця, створення належним умов праці, надання для ознайомлення відповідних локальних нормативних актів (правила внутрішнього трудового розпорядку, посадові інструкції, інструкції з охорони праці), не свідчить про відсутність трудових відносин між сторонами, а може вказувати на порушення працедавцем трудових прав працівника.

З метою захисту своїх прав позивачка не позбавлена права звернутись до суду з відповідними вимогами про усунення цих порушень (зобовязання вчинити певні дії). Крім того, законодавство надає працівнику спеціальні засоби правового захисту відмовитись від виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, відмовитись від виконання дорученої роботи в умовах небезпечної ситуації для життя та здоровя працівника із збереженням при цьому заробітної плати, вимагати розірвання трудового договору з мотивів порушення законодавства з охорони праці.

Жодних подібних вимог позивачка не заявляла. Натомість факт відсутності трудових відносин не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, тому позовні вимоги щодо встановлення відсутності факту трудових відносин, зобовязання відповідача внести відповідні записи до трудової книжки, та надати до органів податкової служби та Пенсійного фонду України спростування відомостей щодо працевлаштування позивачки задоволенню не підлягають.

Не є обґрунтованими і вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки, оскільки на цей час позивачка не є звільненою з роботи у відповідача і його обовязок по видачі трудової книжки ще не виник.

За таких умов у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Ухвалою від 19 серпня 2016 року позивачці було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. Разом з тим, в ході розгляду справи було встановлено, що позовні вимоги фактично є похідними від вимог про поновлення на роботі, а додаткові позовні вимоги є вимогами про стягнення заробітної плати. З урахуванням цього, позивач звільнений від плати судового збору згідно п.1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір», а через відмову в позовних вимогах судовий збір стягненню не підлягає та відноситься на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 2, 21, 29, 31, 141, 142. 153 КЗпП України, ст.ст.57-60, 88, 208-210, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «По проспекту Кірова, будинок № 1/9» про встановлення факту відсутності трудових відносин, зобовязання вчинити дії та стягнення середньої заробітної плати відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 10.04.2017 р.

Суддя С.В. Єдаменко