У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з 27 листопада 2004 року до 12 листопада 2010 року, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час спільного проживання сторони придбали квартиру по АДРЕСА_1, яка була зареєстрована ним, та квартиру по АДРЕСА_2, яка була зареєстрована за відповідачкою та оформлена останньою під магазин-салон. За час подружнього життя ними також було придбане й інше майно, яке разом із зазначеними вище квартирами було поділене між ним та відповідачкою на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року.

Крім того, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року з урахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 травня 2012 року, з ОСОБА_4 на його користь стягнуто 130 806 грн 19 коп. - компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя.

Враховуючи те, що на момент звернення з даним позовом відповідачка зазначені судові рішення не виконала, просив стягнути з неї інфляційні втрати в сумі 96 534 грн 97 коп. та три відсотки річних у розмірі 13 411 грн 10 коп.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 04 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року, ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із відсутності правових підстав для стягнення із відповідачки на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення грошових коштів.

Проте погодитись із висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається (а. с. 40-49), що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2011 року з урахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 грудня 2012 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя проведено поділ майна подружжя та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 130 806 грн 19 коп., що становить Ѕ частини коштів, які були спільним майном подружжя та використані ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції у Львівській області (далі - ВДВС Червоноградського МУЮ у Львівській області) від 10 січня 2014 року на підставі виконавчого листа № 2-381/11, виданого 27 червня 2012 року Червоноградським міським судом Львівської області, відкрито виконавче провадження ВП № 41439309 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 130 806 грн 19 коп. (а. с. 80).

20 жовтня 2014 року та 23 лютого 2016 року постановами державного виконавця ВДВС Червоноградського МУЮ у Львівській області № 41439309 та № 48847949 відповідно повернуто виконавчий документ стягувачеві (а. с. 81, 86).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 6 липня 2016 року № 6-1946 цс 15, яка відповідно до ст. 360‑7 ЦПК України є обов'язковою для судів, Верховний Суд України зазначив, що стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Залишаючи без змін рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 20 січня 2016 року № 6-2759 цс 15, яка стосується інших правовідносин.

Наведене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що в даному випадку має місце невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі судового рішення про поділ спільного майна подружжя, та помилково погодився із рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик