Справа 206/4012/16-ц
Провадження 2/206/78/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" квітня 2017 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Портній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на автомобіль,

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який з урахуванням уточнень від 16 листопада 2016 року обґрунтував тим, що відповідачка ОСОБА_2 є його колишньою дружиною, з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2008 року по 10 квітня 2015 року. Від спільного життя мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якої він сплачує аліменти. В період шлюбу на спільні кошти вони з відповідачкою придбали вантажний автомобіль марки MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1. Право власності на автомобіль було оформлено на ім'я відповідачки ОСОБА_2 Це майно є спільною власністю подружжя. З січня 2015 року вони з відповідачкою проживають порізно. В січні 2015 року вони вирішили питання щодо спірного автомобіля наступним чином. Він компенсував відповідачці вартість половини автомобіля, а відповідачка передала йому право власності на автомобіль. Автомобіль залишився в його користуванні. Вказані обставини підтверджуються розпискою, яка була написана відповідачкою особисто 22 січня 2015 року. Але право власності на автомобіль на його ім'я переоформлено не було. В червні 2016 року відповідачка ОСОБА_2 з залученням сторонніх осіб забрала в нього автомобіль без його на те згоди. На мою пропозицію компенсувати вартість автомобіля відповідачка відмовилася. 17.06.2016 року згідно договору купівлі-продажу відповідачка ОСОБА_2, від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_4, продала спірний автомобіль відповідачу ОСОБА_3. Продаж вчинено за 20 000 грн. Договір купівлі-продажу є недійсним він згоди в будь-якій формі на відчуження автомобіля відповідачці не давав. Так як в січні 2015 року він компенсував відповідачці вартість 1/2 частини спірного автомобіля, то автомобіль повинен належати йому на праві власності. Вартість автомобіля складає приблизно 160 000 грн.

На підставі викладеного та з урахуванням останніх уточнень просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 17 червня 2016 року між ОСОБА_2, в інтересах якої на підставі доручення від 17.06.2016 року діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_3 зі скасуванням реєстрації права власності. Визнати за ним право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнути з відповідачів на його користь судові витрати (а.с.2-3, 45-46).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1, який був допитаний також у якості свідка пояснив, що він придбав автомобіль приблизно в зику 2011-2012р. за генеральною довіреністю у Мигулі за 9 тисяч доларів США, це було 90 тис. грн. Потім він почав працювати на цьому автомобілі. У Криму в 2012 році у нього вкрали документи. Довелося оформлювати документи заново і оформили машину на ОСОБА_2 На автомобілі він їздив аж до розлучення. Потім у нього витягнули ключі та документи і сказали відповідач та її батько, що цей автомобіль придбаний у шлюбі і його потрібно поділити. Домовилися, що він віддасть їй кошти за пів машини. Він в присутності її батьків та знайомого віддав відповідну суму та ОСОБА_2 написала розписку. Домовилися, що потім автомобіль переоформить на нього, бо тоді не було на це коштів. Він продовжував користуватися автомобілем два роки. Потім приїхала ОСОБА_2 з чоловіками і погрожували, щоб він віддав автомобіль та ключі, тому він був вимушений подати цей позов. Гроші він віддав ОСОБА_2 у неї на роботі суму 2тис. доларів США та 37тис.грн., що була еквівалентна 4,5тис. доларів США. Машина була придбана у шлюбі, він п'ять років на неї копив. Брали гроші у борг у батьків, але віддавали. ОСОБА_2 шантажувала його автомобілем, тому писала розписку, як їх хотілося, без суми.

Представник позивача ОСОБА_6 зазначила, що підтверджень того, що батько відповідача позичив кошти на автомобіль не надано. В розписці не зазначено на які цілі вона брала кошти. Автомобіль було придбано в період шлюбу та є спільною власністю подружжя. Відповідач продала автомобіль без згоди позивача, тому є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити. Пояснила, що автомобіль було придбано в 2012 році, а оформлений на неї у 2013 році. Позивач не був власником автомобіля, він був переданий йому за довіреністю. Власником автомобіля була вона. Вона робила ремонти по автомобілю. Автомобіль було придбано не за кошти позивача. Розписку вона писала, щоб позивач дав їй розлучення. Позивач особисто віддав ключі та техпаспорт у червні 2016 року. Усно домовилися, що вона сама віддасть батькам кошти, що бралися у борг. Тому автомобіль повністю належав їй і вона мала право його продавати без згоди позивача. Позивач у січні 2015 року давав 2тис. доларів США це була частина коштів, що він особисто користувався автомобілем та працював на ньому. Вона пропонувала йому повернути ці кошти але він відмовився.

Також від відповідача ОСОБА_2 надійшли до суду письмові заперечення в яких вона зазначає, що в період шлюбу вона, за гроші, які їй дали батьки, купила автомобіль MERCEDES-BENZ 310D, 1999 року випуску та оформила цей автомобіль на своє імя. Спільне життя з позивачем не склалося, між ними не існує порозуміння, у звязку із чим, вона хотіла розірвати шлюб, але ОСОБА_1, постійно її умовляв не розривати шлюб, оскільки йому необхідно було виїжджати за кордон. Питання щодо розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_1 піднімалися майже кожний день. Однак в січні 2015 року ОСОБА_1 сказав, що згоден з нею розірвати шлюб, при умові, якщо він дасть їй половину суми вартості автомобіля, а вона йому на праві власності передасть автомобіль, на що, вона звісно погодилася, оскільки життя з позивачем ОСОБА_1 було нестерпне. 22 січня 2015 року ОСОБА_1 передав їй 2000 доларів та змусив написати розписку, яку він сам і продиктував, та зазначив, що якщо вона не напише розписку то, він їй не дасть згоду на розірвання шлюбу Однак на момент укладання правочину її волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі, оскільки розписку вона писала під впливом ОСОБА_1 В червні 2016 року вона продала автомобіль MERCEDES-BENZ 310D. Оскільки автомобіль MERCEDES-BENZ 310D належав на праві власності їй, був куплений за гроші її батьків, а правочин був укладений шляхом вводу її в оману та застосування до неї психологічного тиску, а також те, що на момент подачі позовної заяви до суду автомобіль їй не належить на праві власності, просить відмовити у задоволенні позовної заяви (а.с.28-30).

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити. Пояснив, що автомобіль купували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу. Кошти брали у батьків ОСОБА_2 Була домовленість, що позивач віддасть половину вартості автомобіля, а саме 4,9 тис. дол. США, але віддав лише 2тис. дол. США. Потім домовилися, що позивач віддасть автомобіль. А потім автомобіль було продано ОСОБА_3. Він особисто за довіреністю від імені ОСОБА_2 займався продажем автомобіля. Він дружив з позивачем поки останній не переїхав у Польщу. Всі обставини йому відомо зі слів його дружини ОСОБА_2 Позивач сам приніс ключі від автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив, що він придбав автомобіль у ОСОБА_2 При укладенні договору купівлі-продажу був присутній ОСОБА_4 та батько відповідача ОСОБА_2. Він до нотаріуса навіть не заходив. Йому показували розписку, де зазначено, що ОСОБА_2 брала кошти у батька на придбання автомобіля. На той момент претензій ні у кого не було.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 та Відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 11 жовтня 2008 року. Шлюб було розірвано 10 квітня 2015 року, що підтверджується рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 21 квітня 2015 року (а.с.4).

Відповідно до розписки від 22 січня 2015 року ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 п'ятдесят відсотків від вартості автомобіля. Право власності на автомобіль передала ОСОБА_1 (а.с.8, 108).

13 листопада 2012 року ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, передавати в оренду, комісію, позичку, заставляти тощо), а також керувати транспортним засобом MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску, колір білий (а.с.94-95).

08 липня 2013 року ОСОБА_2, перебуваючи у шлюбі надала довіреність на ім'я ОСОБА_8 на придбання автомобіля (ас.93).

З відповіді Територіального сервісного центру № 1241, що за ОСОБА_2, іпн НОМЕР_2, з 09.07.2013р. до 17.06.2016р. на праві власності значився транспортний засіб MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску, державний номер АЕ 1098ВВ, свідоцтво про реєстрацію САР 971177 (а.с.22).

17 червня 2016 року ОСОБА_4, який діяв на підставі доручення від імені власника ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 транспортний засіб MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 20000,00грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу від 17 червня 2016р. Територіального сервісного центру 1242 регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області (а.с.36).

З відповіді Територіального сервісного центру № 1241, автомобіль MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску перереєстрований на нового власника 17.06.2016р. з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 (а.с.104).

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони позивача ОСОБА_9 пояснив, що у жовтні-листопаді 2014-2015рр., точніше він не пам'ятає позивач ОСОБА_1 попросив зустрітися. Він, ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 пішли на роботу до ОСОБА_2, у неї в кабінеті ОСОБА_1 передав кошти у гривнях та доларах, було 2тис. доларів та 37 тис. грн. Потім ОСОБА_2 написала розписку. В кабінеті був і батько ОСОБА_2. Він особисто віддав ОСОБА_1 ключі та техпаспорт від автомобіля.

Свідок зі сторони відповідача ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він давав доньці ОСОБА_11 у 2012 році 9 тис. доларів США, щоб позивач та відповідач придбали автомобіль та заробляли гроші. Донька писала розписку, щодо отримання коштів. Після цього грошей так і не побачили, тому вирішили забрати автомобіль у позивача. Він просив, щоб не забирали автомобіль і у 2015 році ОСОБА_1 дав доньці 2тис. доларів і все. Обіцяв потім віддати іншу частину, але так і не віддав. У борг вони просили, як родина вдвох. Позивач хотів викупити у повністю автомобіль, бо працював на ньому. Тому було запропоновано повернути 9тис. доларів взятих у борг. Гроші у гривнях донька не брала.

У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У відповідності з положеннями статей 60, 68 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 не надала суду належних доказів на підтвердження своїх заперечень, а саме на підтвердження того, що автомобіль було придбано за кошти її батьків і тому він належав лише їй. Також не надано доказів, що на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, малася згода позивача.

Навпаки в судовому засіданні підтверджено та не заперечувалося сторонами той факт, що автомобіль MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску придбано під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того суд не бере до уваги надану відповідачем ОСОБА_2 копію розписки (а.с.58) про отримання нею у борг 9 тис. дол. США, оскільки в ній не зазначено на які цілі було взято борг.

Отже, оскільки відповідач ОСОБА_2 не довела ту обставину, що на відчуження спірного автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, була отримана згода позивача, договір купівлі-продажу автомобіля не може вважатися таким, що відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають повному задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про визнання права власності на автомобіль в цілому за позивачем, то вона не підлягає задоволенню.

Позивачем на підтвердження переходу права власності на автомобіль надано розписку, яка не є правочином та не підтверджує право власності.

Крім того зі змісту розписки не вбачається, яка сума була передана за частину автомобіля.

Таким чином можливо визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску.

Змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 215, 216, 368, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-64, 66, 88, 130, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску, укладений 17 червня 2016 року між ОСОБА_2, від імені якої діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_3.

Скасувати право власності ОСОБА_3 на автомобіль MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину автомобіля MERCEDES-BENZ 310D номер кузова WDВ9034621Р889399, 1999 року випуску.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1351,20 грн. в рівних частинах, по 450 грн. 40 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков