Справа № 683/147/17

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2017 року Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області
в складі головуючого - судді Андрощука Є.М.
при секретарі Крупській В.В.
представнику позивача ОСОБА_1
представників відповідача Тащука В.І., Денесенко Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_2 до комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства про скасування наказу №137 від 30.09.2016р. про увільнення від виконання обов`язків дорожнього робітника з 30 вересня 2016 року в зв`язку з призовом на строкову військову службу та збереження місця роботи і середнього заробітку по 31 жовтня 2016 року; визнання незаконним наказу №140 від 31.10.2016р. про звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України; поновити на роботі дорожнім робітником із 31 жовтня 2016 року із збереженням за ним робочого місця і середнього заробітку на весь період призову на строкову військову службу в особливий період; стягнення середнього місячного заробітку за весь період незаконного звільнення з роботи із 31.10.2016р. з врахуванням сум виданих після звільнення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 25 січня 2017р. звернувсь з позовом до комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства про поновлення його на роботі дорожнім робітником з 31 жовтня 2016 року; зобов`язати відповідача видати новий наказ про його вивільнення від виконання трудових обов`язків з 30 вересня 2016 року на весь період призову на строкову військову службу в особливий період і до закінчення його строкової служби в особливий період та нарахувати йому середньомісячний заробіток за весь період його фактичного вивільнення з 30.09.2016р. у зв`язку з призовом на дійсну строкову службу в особливий період і виплатити його із врахуванням виданого після наказу від 30.09.2016р.
В судовому засіданні позивач двічі уточнював позовні вимоги та остаточно просить скасувати наказ №137 від 30.09.2016р. про увільнення від виконання обов`язків дорожнього робітника з 30 вересня 2016 року в зв`язку з призовом на строкову військову службу та збереження місця роботи і середнього заробітку по 31 жовтня 2016 року; визнати незаконним наказ №140 від 31.10.2016р. про звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України; поновити на роботі дорожнім робітником з 31 жовтня 2016 року із збереженням за ним робочого місця і середнього заробітку на весь період призову на строкову військову службу в особливий період; стягнути середньомісячний заробіток за весь період незаконного звільнення з роботи із 31.10.2016р. з врахуванням сум, виданих після звільнення.
В обґрунтування позовних вимог посилавсь на те, що з 25 квітня 2016р. він працював дорожнім робітником комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства. Заяву про прийняття на постійну роботу він подав 22 квітня 2016 р. і його ніхто не повідомив, що він прийнятий на
тимчасову роботу. 28 вересня 2016р. він подав заяву про увільнення з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу з 30.09.2016р. Копію наказу з цього приводу йому не надали для ознайомлення і трудова книжка залишилась на підприємстві. Перебуваючи на строковій військовій службі він дізнався, що його звільнено з роботи з 31.10.2016р. Таке звільнення є незаконним, оскільки він працював не тимчасово, а постійним робітником та має гарантії на збереження робочого місця на весь період призову на строкову військову службу в особливий період і до закінчення його строкової служби в особливий період. Про існування оспорюваних наказів він дізнався при врученні документів на запит адвоката, оскільки перебував на строковій військовій службі, тому пропустив з поважної причини, місячний строк оскарження наказів, який просить поновити.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просить позов задовольнити, з вищенаведених підстав.
Представники відповідача комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства позов не визнали, заперечили проти його задоволення, з тих підстав, що Підприємство має 10 штатних працівників, а у весняно-осінній період у зв`язку із збільшенням об`єму робіт, підприємство набирає ще 5-7 чоловік додатково по строковому договору. Позивач перебув у трудових відносинах з Підприємством з 25.04.2016р. по 31.10.2016р. та був прийнятий на роботу на підставі заяви від 22.04.2016р. по строковому договору по 31.10.2016р. З наказом про прийняття на роботу позивач був ознайомлений під розписку. 30 вересня 2016р. у зв`язку із призовом ОСОБА_2 на строкову військову службу був виданий наказ про його увільнення на підставі ст.21 п.2 та ст.119 КЗпП України, виплату вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат, збереження робочого місця та середнього заробітку по 31.10.2016р. З даним наказом позивач був ознайомлений під розписку. Відповідно до вказаного наказу, ОСОБА_2 було виплачена вихідна допомога в сумі 2900 грн., середній заробіток за жовтень в сумі 3881,15 грн., компенсація за невикористану щорічну відпустку. 31 жовтня 2016р. ОСОБА_2 був звільнений на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання.
Частиною другою ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Положеннями статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми
власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили
у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
В судовому засіданні встановлено, що 22 квітня 2016р. начальником ремонтно-будівельного шляхового підприємства м.Старокостянтинів видано наказ №39 «Про прийняття на роботу ОСОБА_2 » (а.с.10).
Як вбачається з даних, вищевказаного наказу, ОСОБА_2 був прийнятий на роботу дорожнім робітником тимчасово - з 25 квітня 2016р. по 31 жовтня 2016р. і з даним наказом ОСОБА_2 був ознайомлений, про що свідчий його підпис на наказі.
Також, у зв`язку з призовом ОСОБА_2 на строкову військову службу, 30 вересня 2016 року начальником ремонтно-будівельного шляхового підприємства м.Старокостянтинів видано наказ №127 «Про увільнення дорожнього робітника ОСОБА_2 » (а.с.12).
Відповідно до даного наказу, ОСОБА_2 увільнено від виконання обов`язків дорожнього робітника з 30 вересня 2016р. та збережено за ним місце роботи і середній заробіток на підприємстві по 31 жовтня 2016р. і з даним наказом ОСОБА_2 був ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі.
Відповідні записи під №5 та №6 про прийняття на роботу, тимчасово, та звільнення з роботи по закінченню трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, зроблені і у трудовій книжці ОСОБА_2 серія НОМЕР_1 , виданій 01.04.2015р. (а.с.7-8).
У зв`язку з вищенаведеним, суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини, що він був прийнятий безстроково на посаду робітника ремонтно-будівельного шляхового підприємства м.Старокостянтинів та його необізнаності щодо строкового характеру роботи, а також щодо не ознайомлення з наказом №127 від 30.09.2016р.
Відповідно до пункту другого статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Пунктами другим та третім статті 23КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути укладений: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Як вбачається з наказу начальника ремонтно-будівельного шляхового підприємства м.Старокостянтинів №140 від 31 жовтня 2016р. «Про звільнення дорожнього робітника ОСОБА_2 » позивач був звільнений по закінченню трудового договору, відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України з 31 жовтня 2016р. (а.с.35).
Відповідно до довідки ремонтно-будівельного шляхового підприємства м.Старокостянтинів №15 від 23.01.2017р. ОСОБА_2 у вересні 2016 р. виплачено 2900 грн. вихідної допомоги; у жовтні 2016р. виплачено 3881,15 грн. середньомісячної заробітної плати та 1721,72 грн. компенсації за невикористану відпустку (а.с.14).
Трудову книжку ОСОБА_2 отримав 23.01.2017р., що підтверджується відповідним записом у книзі реєстрації трудових книжок Підприємства (а.с.37).
Оскільки позивач не був ознайомлений з наказом №140 від 31 жовтня 2016р. (про що свідчить відсутність відповідного підпису на наказі), тому суд вважає за можливе поновити строк звернення до суду з позовними вимогами, щодо оспорювання законності вищевказаного наказу.
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд погоджується з доводами відповідача щодо правомірності його дій та відсутності правових підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 60, 88, 208, 209, 212215 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до комунального ремонтно-будівельного шляхового підприємства про скасування наказу №137 від 30.09.2016р. про увільнення від виконання обов`язків дорожнього робітника з 30 вересня 2016 року в зв`язку з призовом на строкову військову службу та збереження місця роботи і середнього заробітку по 31 жовтня 2016 року; визнання незаконним наказу №140 від 31.10.2016р. про звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України; поновити на роботі дорожнім робітником із 31 жовтня 2016 року із збереженням за ним робочого місця і середнього заробітку на весь період призову на строкову військову службу в особливий період; стягнення середнього місячного заробітку за весь період незаконного звільнення з роботи із 31.10.2016р. з врахуванням сум виданих після звільнення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: