Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 1 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 1 грудня 2006 року його баба ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як відчужувані, уклали з ОСОБА_5 як набувачем, договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу СтеблюкН.В., за яким відчужувачі (в рівних частках кожний) передали у власність набувача належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язався довічно утримувати відчужувачів, забезпечувати їх харчуванням і одягом, доглядати за ними, надавати їм необхідну допомогу, лікарські засоби, а також матеріальне забезпечення у сумі 150 грн щомісячно.

Проте відповідач свої зобов'язання за договором щодо ОСОБА_6 не виконував належним чином, внаслідок чого остання протягом декількох років проживала у нього і він утримував її до смерті, на що ніс всі необхідні витрати. 13 січня 2016 року ОСОБА_6 склала заповіт на його ім'я, за яким все своє майно заповіла йому. При цьому ОСОБА_6 погодилася з його пропозицію щодо звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, для цього навіть звернулася за правовою допомогою, проте реалізувати свій намір не встигла, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Позивач зазначав, що він є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 за складеним нею 13 січня 2016 року заповітом, і до нього перейшли всі права та обов'язки.

У зв'язку з цим ОСОБА_4 просив про розірвання договору довічного утримання, укладеного 1 грудня 2006 року між його бабою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з однієї сторони та відповідачем з іншої, про скасування права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, зареєстрованого КП ВООБТІ 21 грудня 2006 року, реєстровий запис № 397/44658 в реєстровій книзі за № 492, визнати за ним право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 1 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, оскільки останній не надав суду належних і допустимих доказів того, що він у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї баби ОСОБА_6 і, що він є її правонаступником. Крім того, вирішуючи спір в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного 1 грудня 2006 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, суди звернули увагу на те, що ОСОБА_4 не є стороною цього договору, а тому не наділений правом на пред'явлення вимоги до суду щодо його розірвання.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
О.В. Ступак

Колегія суддів: