АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРОТЕХНІКА» за довіреністю - Власенка АнатоліяГригоровича на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року у справі за поданням головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дубаса Артура Михайловича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні подання головного державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дубаса Артура Михайловича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, боржник: Приватне акціонерне товариство «ТІЗ-Топаз».

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ТОВ «ЕЛЕКТРОТЕХНІКА» за довіреністю - Власенко А.Г. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права просив ухвалу скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказувала, що суд першої інстанції розглянув подання з грубими порушеннями норм процесуального права, оскільки не розглянув заяву представника ТОВ «ЕЛЕКТРОТЕХНІКА» - Власенка А.Г. про залучення його до справи в якості третьої особи, а також не повідомив належним чином про розгляд справи.

Крім того, апелянт посилається на те, що суд не зазначив, які саме дії державному виконавцю слід було вчинити.

Апелянт у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Справа № 758/14963/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3288/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Декаленко В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутністю.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як встановлено судом, на виконанні Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві дійсно перебуває виконавче провадження № 48496362 з примусового виконання наказу № 910/10125/14, виданого 01.09.2014 року Господарським судом м. Києва про стягнення з ПАТ «ТІЗ-Топаз» на користь TOB «СЕА Електротехніка» боргу в розмірі 344 636,69 грн.20.10.2015 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві Атрошенко Л.І. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не доведено факт ухиляння боржника від виконання рішення суду, оскільки ним не виконанні усі необхідні виконавчі дії. Крім того, суд посилався на те, що законодавством передбачено тимчасове обмеження керівника боржника юридичної особи, а не його власника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння ( дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Державний виконавець обґрунтовував своє подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тим, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов'язань та рішення суду в цілому, зокрема у встановлені законодавством строки боржником суму боргу не сплачено, за викликом державного виконавця для надання відомостей про своє майно та доходи не з'являється, хоча належним чином повідомлений про вчинення процесуальних дій.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що, незважаючи на посилання, доказів направлення та отримання уповноваженими особами боржника, повідомлень про виклик до державного виконавця чи про вчинення процесуальних дій, матеріали подання не містять.

Більш того, в будь якому разі, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання державного виконавця в поданні на неявку боржника до державного виконавця як на підставу задоволення подання, оскільки на підставі п. 11 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», у разі неявки боржника без поважних причин державний виконавець має право виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ, що не було застосовано держаним виконавцем.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що п. 18 ч.3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» вбачається, що вона надає право на тимчасове обмеження у праві виїзду виключно керівника боржника - юридичної особи за межі України, а не власника (контролера) боржника - юридичної особи, як того просить державний виконавець. При цьому не надано доказів того, хто саме являється керівником боржника.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що підставою для скасування ухвали суду першої інстанції є те, що суд не вказав, які саме дії повинен був виконати державний виконавець.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку, вирішувалося питання обґрунтованості подання держаного виконавця, а не надання оцінки діям державного виконавця під час виконавчого провадження, та саме на ньому лежав тягар доказування тих обставин, які розглядалися, а саме ухилення боржника від виконання судового рішення.

Безпідставними є і посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, не виклик представника стягувача в судове засідання, а також не залучення до справи у якості третьої особи Власенка А.Г., виходячи з наступного.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Таким чином, у діях суду відсутні зазначені апелянтом порушення норм процесуального права при розгляді подання державного виконавця.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованою та такою, що постановлена з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРОТЕХНІКА» за довіреністю - Власенка Анатолія Григоровича відхилити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді