Ухвала

іменем україни

08 лютого 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила розірвати договір оренди землі від 05 вересня 2012 року, укладений між нею та ОСОБА_4, зареєстрований 19 вересня 2012 року у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області; стягнути з відповідача заборгованість із орендної плати у загальному розмірі 22 403 грн 32 коп., яка утворилася за період із 2012 до 2015 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка, розташована на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, якою користувався відповідач за їхньою усною домовленістю. Зазначила, що в кінці 2015 року вона звернулася до відповідача з вимогою повернути земельну ділянку, на що отримала відмову та довідалася про існування договору оренди землі, строк якого не минув. Звернувшись до відділу Держгеокадастру у Бобринецькому районі Кіровоградської області, вона отримала копію договору від 05 вересня 2012 року, укладеного між нею та відповідачем, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 19 вересня 2012 року. Стверджує, що вказаного договору оренди землі не укладала. Разом із тим зазначила, що згідно з п. п. 9, 10, 11 договору орендар зобов'язаний вносити орендну плату в розмірі 3 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, тобто 5 600 грн 58 коп. з урахуванням індексації, до 30 грудня поточного року, проте починаючи з 2012 року відповідач не виконує умов договору щодо сплати орендної плати у визначеному договором розмірі, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 22 402 грн 32 коп., а саме: за 2012 рік - 5 600 грн 58 коп.; за 2013 рік - 5 600 грн 58 коп., за 2014 рік - 5 600 грн 58 коп., за 2015 рік - 5 600 грн 58 коп. Посилаючись на вказане, просила розірвати оспорюваний договір оренди земельної ділянки та стягнути з відповідача заборгованість із орендної плати у вищевказаному розмірі.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2016 року позов задоволено.

Розірвано договір оренди землі від 05 вересня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований 19 вересня 2012 року у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області за № 02329, щодо земельної ділянки площею 7,5680 га, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області згідно з державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість із орендної плати за 2012-2015 роки в загальній сумі 22 402 грн 32 коп. та судовий збір у сумі 1 102 грн 42 коп.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 29 червня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині розірвання вищевказаного договору оренди землі, ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

Змінено рішення суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат, а саме: стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору у сумі 487 грн 20 коп.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - не погоджується із рішенням апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди землі та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України установлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «По оренду землі» установлено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст. ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 7,5680 га, розташованої на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 13 вересня 2010 року.

Також установлено, що між орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем ОСОБА_4 укладено договір оренди землі від 05 вересня 2012 року, що зареєстрований у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 19 вересня 2012 року за № 02329, згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 7,5680 га.

Згідно з п. п. 9, 11 зазначеного договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі - 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки до 30 грудня поточного року. При цьому нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з п. 5 договору становить 186 686 грн, тобто орендна плата складає 5 600 грн 58 коп.

Згідно з п. 38 договору оренди землі від 05 вересня 2012 року дія договору припиняється шляхом його розірвання: за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом.

Згідно з п. 43 договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Пунктом 41 вказаного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору.

Орендна плата за 2012-2015 роки відповідачем не сплачувалася, борг з орендної плати за ці роки склав у загальній сумі 22 402 грн 32 коп.

Також установлено, що згідно зі змістом розписки, складеної 29 січня 2010 року ОСОБА_3, вона отримала від ОСОБА_4 кошти у сумі 30 тис. грн та зобов'язалася в подальшому ніяких вимог до нього не пред'являти (а. с. 28).

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки відповідачем порушено умови договору та систематично у період 2012-2015 роки не сплачувалася орендна плата за користування земельною ділянкою позивача.

При цьому суд правильно вважав, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження виплати орендної плати позивачу за вказаний період.

Зокрема, надану відповідачем розписку від 29 січня 2010 року, складену позивачем про те, що вона отримала від відповідача грошові кошти у сумі 30 тис. грн і зобов'язалася в подальшому ніяких вимог до відповідача не пред'являти, суд обґрунтовано визнав неналежним доказом на підтвердження сплати орендної плати позивачу, оскільки, як зазначив суд, вказані події мали місце до укладення договору оренди землі від 05 вересня 2012 року, а зобов'язання зі сплати орендної плати не може виконуватися до виникнення вказаного зобов'язання, яке пов'язане з моментом досягнення сторонами в належній письмовій формі згоди щодо всіх істотних умов договору та набрання ним чинності, що, в свою чергу, пов'язане з його державною реєстрацією; в розписці не зазначено у зв'язку з чим ОСОБА_3 отримано кошти в сумі 30 тис. грн, а договір оренди землі не містить посилання на вказану розписку, чи отримання орендної плати орендодавцем наперед, а навпаки, вказане твердження відповідача спростовується умовою договору про внесення орендної плати до 30 грудня поточного року.

Таким чином, оскільки в розписці не зазначено, що ОСОБА_3 отримала кошти у рахунок орендної плати, то суд дійшов висновку, що відповідач належним чином не виконав умов договору оренди землі щодо сплати орендної плати, а тому заборгованість із орендної плати у сумі 22 402 грн 32 коп. за 2012-2015 роки підлягає стягненню з відповідача, а договір оренди землі - розірванню у зв'язку із систематичною несплатою орендної плати.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, апеляційний суд помилково, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про розірвання договору оренди землі, послався на те, що позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що вона після укладення 05 вересня 2012 року договору оренди землі зверталася до відповідача з вимогою про виплату їй орендної плати, адже ця обставина не має правового значення в цій справі, оскільки відповідач, уклавши договір оренди землі, був обізнаним з його умовами, у тому числі й щодо зобов'язань сплачувати орендну плату за договором.

При цьому обставину щодо наявності у відповідача розписки позивача про те, що у зв'язку з отриманням 30 тис. грн вона в подальшому не буде мати до нього ніяких вимог, апеляційний суд безпідставно розцінив як таку, що давала відповідачу підстави вважати, «що ОСОБА_3 погодилася не вимагати від нього і орендну плату», оскільки, як правильно вважав суд першої інстанції, вищевказана розписка складена у 2010 році, тобто до укладення договору оренди землі, в якому сторони погодили істотні умови договору, тому відсутні підстави стверджувати, що вона якимось чином впливає на правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі договору оренди землі від 05 вересня 2012 року, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 19 вересня 2012 року за № 02329, враховуючи, що цей договір не містить будь-яких умов щодо вказаної розписки.

Висновок апеляційного суду про те, що відповідач довів, що якби позивач звернулася з вимогою про виплату орендної плати, то він зміг би здійснити цю виплату, але позивач, діючи в рамках їхньої домовленості, цього не робила, а тому слід вважати, що відповідач довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань згідно зі ст. 614 ЦК України, а орендна плата не отримана позивачем лише через її дії відповідно до розписки, суперечить положенням ч. 4 ст. 60 ЦПК України, згідно з якою доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 червня 2016 року скасувати, рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 квітня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак