Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/3042/16-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 5 Доповідач Кочетов Л. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого-судді: Кочетова Л.Г.,

суддів: Микитюк О.Ю., Талько О.Б.,

за участю секретаря: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та в обґрунтування вимог зазначив, що за час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 у 2002 році ними було придбано спільне майно квартира АДРЕСА_1. Внаслідок проведеного ремонту вартість квартири значно збільшилася. У зв»язку з тим, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спірного майна, просив розділити майно, виділивши сторонам у власність по ? частині вказаної квартири.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом та в обґрунтування вимог зазначила, квартира була придбана під час шлюбу, але за її особисті кошти, а тому просила визнати спірне майно її особистою приватною власністю.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати, постановити нове про визнання за її доверителем права власності на ? частину квартири, посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони з 21.11.1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними розірвано 20.08.2014 року (а.с. 7).

Під час шлюбу, 13.09.2002 року, ОСОБА_4, по договору купівлі-продажу придбана квартира АДРЕСА_2 за 11079.00 грн. (а.с. 48).

У відповідності до вимог ст. 22 КпШС України (який діяв на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, майно є особистою власністю дружини, чоловіка, яке набуте нею, ним, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається із правової позиції, яка висловленої Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В обгрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що гроші на квартиру відповідач заробила за кордоном під час перебування у шлюбі.

Відповідач факт роботи за кордоном заперечує.

Оскільки будь-яких доказів працевлаштування відповідача за кордоном під час перебування сторін у шлюбі суду не надано, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги вказані пояснення.

Як вбачається з з пояснень відповідача, вона отримала в дарунок від батька гроші в сумі 35000.00 грн.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт отримання вказаних коштів відповідачем від батька.

За таких обставин, та враховуючи, що позивачем не надано будь-яких доказів існування спільних коштів на час придбання вказаної квартири, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання апелянта на те, що внаслідок проведеного ремонту вартість квартири значно збільшилася не може бути взято судом до уваги, оскільки суду не надано належних доказів покращення технічного стану квартири з часу її купівлі до часу вирішення вказаного спору та вартості таких покращень.

Утримання житлового приміщення у технічно справому стані, як і проведення поточних ремонтів, є обов»язком власника та членів його сім»ї, які користуються житлом.

При цьому позивач не позбавлений можливості заявити позовні вимоги про компенсацію його частики вартості проведених покращень.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому на підставі ст. 308 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 308, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді