Справа № 137/941/15-ц Провадження № 22-ц/772/392/2017Головуючий в суді першої інстанції Білик Н. В.
Категорія 43Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого - судді Панасюка О.С., суддів Оніщука В.В., Медвецького С.К., з участю секретаря судового засідання Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Літинської районної державної адміністрації Вінницької області, про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2016 року, -

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, відповідно до якого просила усунути перешкоди у користуванні жилим будинком та земельною ділянкою в АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3

Вказувала, що відповідно до договору дарування від 04 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори Гуменюк Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2915, та реєстраційного посвідчення від 04 липня 2005 року вона є власником жилого будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою, які розташовані по АДРЕСА_1, де з її дозволу до серпня 2013 року спільно проживали її син ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_3 16 вересня 2013 року Літинським районним судом Вінницької області шлюб між ними розірвано, але ОСОБА_3 продовжує користується будинком, чинить перешкоди в користуванні садибою її власниці, погрожує фізичною розправою, добровільно виселитися відмовляється.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2016 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким, позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування будинку від 04 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Літинської державної нотаріальної контори Гуменюк Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2915, та реєстраційного посвідчення від 04 липня 2005 року ОСОБА_2 є власником садиби в АДРЕСА_1 (а.с. 5, 6).

ОСОБА_3 вселилась до будинку ОСОБА_6 після укладнення шлюбу з її сином ОСОБА_5 у 2003 році (обставина визнана сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, зокрема самою позивачкою, а тому в силу приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 16 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвано (а.с. 17).

Згідно зі свідоцтвами про народження ОСОБА_5 та ОСОБА_3 мають трьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 67 - 69).

З посвідчення ОСОБА_3 НОМЕР_1 від 07 листопада 2016 року видно, що її сім'я має статус багатодітної (а.с. 66). Діти ОСОБА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_8 є інвалідами з дитинства (медичні висновки № 37 від 02 вересня 2016 року та № 53 від 08 грудня 2017 року на а.с. 74, 75).

Актом обстеження матеріально-побутових умов встановлено, що ОСОБА_3 разом із своїми дітьми проживає по АДРЕСА_1, де створені належні умови для проживання. Інший акт обстеження матеріально-побутових умов свідчить, що ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_2, цей будинок також належить ОСОБА_2, але він непридатний для проживання (а. с. 54 - 55).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 зі спірної садиби, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК Української РСР сам факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Однак зазначених обставин судом не встановлено.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.

Передбачені ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення ОСОБА_3 правил співжиття, що фактично унеможливлює користування жилим будинком його власником ОСОБА_6, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснено у п. 17 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Як видно з матеріалів справи та встановлено в суді першої інстанції ОСОБА_3 руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням не здійснювала, заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, інші громадські організації до відповідачки не вживалися, а тому і ці підстави для її виселення відсутні.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк