УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Майданець К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Свої вимоги обґрунтував тим, що в листопаді 2014 року був вимушений переміститися з постійного місця проживання, а саме з м. Луганська до м. Києва, де на теперішній час проживає, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або проведення антитерористичної операції.

Посилаючись на викладене, просив встановити факт, що вимушене переселення в серпні 2014 року з окупованої території Луганської області, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначав, що заява про встановлення факту подана з метою захисту прав та інтересів заявника, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що була видана ОСОБА_1 не містить відомостей про конкретні причини внутрішнього переміщення. Відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки для заявника.

Враховуючи наведене, просив ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Справа № 759/759/17-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4921/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ул'яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, заслухавши пояснення представника заявника, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту вимушеного переселення в серпні 2014 року з окупованої території Луганської області, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено відповідними актами Верховної Ради України та Президента України та є загальновідомими. Факт вимушеного переселення заявника також підтверджений довідкою, виданою відповідно до порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 15 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Звертаючись із заявою, ОСОБА_1 зазначав, що отримав довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 17.11.2014 № 300800131.

За змістом ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12цього Закону.

Відповідно до змісту ст. 1 вказаного Закону внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Виходячи зі змісту вказаних правових норм, законодавством передбачено порядок підтвердження та встановлення факту наявності збройного конфлікту та тимчасової окупації певної території, а відтак не вбачається підстав для встановлення юридичного факту, як то передбачено у загальному порядку цивільним процесуальним законодавством України.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

Із системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною Радою України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

У даному випадку факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами Верховної Ради України та Президента України та є загальновідомим.

Таким чином, факт, який просить встановити заявник, підлягає встановленню у визначеному чинним законодавством порядку, та не підлягає встановленню судом.

Крім того, фактично заявник просить встановити саме причинно-наслідковий зв'язок між його вимушеним переселенням та збройною агресією Російської Федерації проти України.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що була видана ОСОБА_1 не містить відомостей про конкретні причини внутрішнього переміщення є безпідставними, оскільки законодавством передбачений порядок підтвердження та встановлення факту наявності збройного конфлікту та тимчасової окупації певної території, а також підтвердження факту вимушеного переселення осіб, які проживали на такій території.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства, а тому не спростовують висновків суду та не впливають на правильність постановленої судом ухвали і, з огляду на вимоги ст. 312 ЦПК України, не можуть бути підставою для її скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: