Справа № 175/2976/16-ц
Провадження № 2/175/1195/16
Рішення

Іменем України

13 лютого 2016 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шабанова А.М.,

за участю секретаря Ратушної Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності за заповітом та визнання права власності на частку житлового будинку та присадибних будівель і споруд в порядку спадкування за законом,

встановив:

Позивачі звернулись до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з зазначеною позовною заявою, яку в ході судового розгляду було уточнену, та згідно уточнених позовних вимог просили: визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 17 березня 2016 року ОСОБА_5, Приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 330 внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 55332709 від 17 березня 2016 року в частині успадкування нею 1/2 частини житлового будинку з присадибними господарськими будівлями та спорудами, розташованих по вул.Мостова 4 с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті її матері ОСОБА_6, на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 55,9 м2, який складається з коридору (цифра 1) площею - 6,1 м2; Передпокою (цифра 2) площею - 9,4 м2; Кімнати (цифра 3) площею 15,7 м2; Кімнати (цифра 4) площею - 7,3 м2; Кімнати (цифра 5) площею 7,6 м2; Санвузла (цифра 6) площею 3,5 м2; Кухні (цифра 7) площею 6,3 м2 та 1/4 частини Літньої Кухні (літера -Б) площею 13,6 м2; ОСОБА_7 (літера В) площею 26,5 м2; ОСОБА_7 (літера Г) площею 16,3 м2; Вбиральні (літера - Д); Колодязю (літера - К) - 7 п/м; Воріт (№ 1) 3м2; Хвіртки (№2); Огорожі (№ 3) 18,2 м2, розташованих по вулиці Мостова 4 села Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті її матері ОСОБА_6, на 1/4 частину житлового будинку загальною площею 55,9 м2, який складається з Коридору (цифра 1) площею - 6, м2; Передпокою (цифра 2) площею - 9,4 м2; Кімнати (цифра 3) площею 15,7 м2; Кімнати (цифра 4) площею - 7,3 м2; Кімнати (цифра 5) площею 7,6 м2; Санвузла (цифра 6) площею 3,5 м2; Кухні (цифра 7) площею 6,3 м2 та 1/4 частини Літньої Кухні (літера - Б) площею 13,6 м2; ОСОБА_7 (літера - В) площею - 26,5 м2; ОСОБА_7 (літера - Г) площею -16,3 м2; Вбиральні (літера - Д); Колодязю (літера - К) - 7 п/м; Воріт (№1) - 3 м2; Хвіртки (№ 2); Огорожі (№ 3) 18,2 м2, розташованих по вулиці Мостова 4 села Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві зазначається, що позивач ОСОБА_1, яка мала дівоче прізвище «Кранга» після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «Булкіна», позивач ОСОБА_2 після укладання шлюбу з ОСОБА_8 змінила прізвище на «Батура», 25 лютого 2005 року, ОСОБА_8 помер, а позивач ОСОБА_2, 30 вересня 2006 оку, уклала другий шлюб з ОСОБА_9, взявши його прізвище. Їх рідна мати - ОСОБА_10, з 1964 року, почала проживати разом з ОСОБА_11 та вести спільне господарство і будівництво житлового будинку. 23 квітня 1977 року вони офіційно зареєстрували шлюб і ОСОБА_7 взяла - прізвище свого чоловіка, ставши - ОСОБА_6. В період сумісного проживання подружжя, ними за сумісні кошти було побудовано одноповерховий житловий будинок № 4 (літера А) по вул.Мостова с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 55,9 м2 (з яких: 30,6 м2 - житлова площа, 25,3 м2 - допоміжна), який також складається з господарських будівель та споруд. 29 серпня 2008 року, зазначений житловий будинок хоча і будувався ОСОБА_11 та ОСОБА_6 в період шлюбу та за сумісні кошти, але був зареєстрований на ОСОБА_12 і йому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС №156468 від 29 серпня 2008 року та ОСОБА_13 з державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 20051002 від 29 серпня 2008 року. 12 вересня 2010 року, ОСОБА_6 померла, і з цього часу відкрилася спадщина на її частку майна у спільній частковій власності. Так як ще за життя, 01 червня 1994 року, ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно якого: все майно - де б воно не було та з чого воно б не складалося, заповідалося її донькам - ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (на цей час Долід) ОСОБА_14, з метою одержання у власність спадкового майна вони звернулися з письмовими заявами (про прийняття спадщини) до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори на підставі чого було відкрито спадкову справу № 50253382 від 09 листопада 2010 року та видано витяг про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі за № 25258502. Однак, при зверненні до Дніпропетровської державної нотаріальної контори було встановлено, що житловий будинок № 4 по вул.Мостова с.Новоолександрівка Дніпропетровського району Дніпропетровської області було успадкований іншими особами. Та було видано свідоцтво про право власності за заповітом на весь житловий будинок та присадибні господарські будівлі і споруди, чим фактично позивачі були позбавленні свого спадкового нерухомого майна. В подальшому, приватним нотаріусом ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності за заповітом, на спірне майно, на ім'я ОСОБА_15 й проведена відповідна державна реєстрація прав власності, оскільки вирішити питання у позасудовому порядку не передбачається можливим, позивачі звернулась до суду з даною позовною заявою.

Представник позивача ОСОБА_16 у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені в уточненій позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_17 та ОСОБА_13 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на заперечення, які містяться в матеріалах справи, зокрема на сплив позовної давності.

Представник третьої особи Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомивши.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що між ОСОБА_11 та матір'ю позивачів ОСОБА_6 23 квітня 1977 року було укладено шлюб, 12 вересня 2010 року ОСОБА_6 померла, що у відповідності до ст.1220 ЦК України є часом відкриття спадщини, а у відповідності до частини 1 ст.104 Сімейного Кодексу України - шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя. На підставі цього позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та ОСОБА_12 подали заяви про прийняття спадщини, однак у померлої ОСОБА_6 не було ані рухомого ані нерухомого майна, що було підтверджено відповідними довідками у спадковій справі. Наприкінці 2010 року позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скористалися своїм правом та звернулися до суду з позовом до ОСОБА_12 (чоловіка їх матері) «Про визнання права власності на частину будинку з господарськими забудовами, земельною ділянкою в порядку спадкування за заповітом». Відповідно до п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України надали до суду заяву про залишення позову без розгляду, яку задовольнив своєю Ухвалою Суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Бойко О.М. 26 січня 2011 року. На підставі цього позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2011 року знали про їх «порушене право».

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 257 ЦК України встановлено, то загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013р. «Про окремі питання застосування строків позовної давності» визначено, що відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Тому, звернення позивача із цим позовом є першим звернення до суду та відлік позовної давності повинен розпочинатись за правилами ст.ст. 260-261 ЦК України, а отже, строк позовної давності на момент подачі позову (відмітка на позовній заяві 04 серпня 2016 року) вже сплив. У ході судового розгляду відповідачем на дану обставину було звернуто увагу (Том, 2 а.с.1-3), у зв'язку з чим суд розцінює, що відповідач зробив заяву про застосування строків позовної давності.

З огляду наведеного, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки не було надано достатніх та вичерпних доказів про наявність обставин наведених в позовній заяві.

Згідно ст.88 ЦПК України у разі відмови позивачу в задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 197, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 260, 261, 267, 1223, ЦК України, -

вирішив:

У задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності за заповітом та визнання права власності на частку житлового будинку та присадибних будівель і споруд в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.М. Шабанов