УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М.,

Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою головного лікаря Обласного комунального закладу Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер Сєкурової Марини Ігорівни про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного закладу в примусовому порядку за касаційними скаргами заступника прокурора Сумської області та ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 6 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року до суду надійшла заява головного лікаря Обласного комунального закладу Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер Сєкурової М.І. про госпіталізацію ОСОБА_4 до психіатричного стаціонару в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Заява мотивована тим, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, була госпіталізована 18 липня 2016 року о 12 год. 55 хв. в гостре психіатричне відділення ОКЗ Сумського обласного психоневрологічного диспансеру психіатричною бригадою швидкої медичної допомоги з неврологічного відділення 4 міської лікарні, де на даний час знаходиться її син в тяжкому стані, у зв'язку з неадекватною поведінкою: протягом тижня виривала голки з вен сина, заважала проводити його лікування, ходила по поверхах лікарні, практично у кожній палаті самостійно намагалась провести лікування пацієнтам, не реагувала на зауваження, порушувала режим відділення. 18 липня 2016 року ОСОБА_4 оглянута комісією лікарів-психіатрів та зроблено висновок, що вона страждає тяжким психічним розладом, був встановлений діагноз: судинна деменція. У зв'язку із тим, що у пацієнтки виявлений тяжкий психічний розлад, унаслідок чого вона не спроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, а також встановлений діагноз унеможливлює надання особою усвідомленої згоди на лікування та обстеження, вона потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 6 вересня 2016 року, заяву головного лікаря Обласного комунального закладу Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер Сєкурової М.І. - задоволено. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 госпіталізовано до психіатричного стаціонару в примусовому порядку.

У касаційній скарзі заступник прокурора Сумської області просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, провадження у вказаній справі закрити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи заяву головного лікаря Обласного комунального закладу Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер Сєкурової М.І. місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що додані до заяви докази, висновок комісії лікарів-психіатрів свідчить про те, що ОСОБА_4 страждає на тяжкий психічний розлад та не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан, поведінку, унаслідок чого може завдати значної шкоди своєму здоров'ю.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають

Згідно із ч. 1 ст. 279 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

У ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Судами встановлено, що 18 липня 2016 року ОСОБА_4 була доставлена в гостре психіатричне відділення обласного комунального закладу Сумський обласний психоневрологічний диспансер психіатричною бригадою швидкої медичної допомоги з неврологічного відділення 4 міської лікарні, де на лікуванні перебуває її син, у зв'язку з неадекватною поведінкою.

Того ж дня вона була оглянута комісією з трьох лікарів-психіатрів, якими зроблено висновок що вона страждає тяжким психічним розладом і встановлено діагноз: судинна деменція. У зв'язку із тим, що в неї виявлено тяжкий психічний розлад, внаслідок якого вона не спроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, а також встановлений діагноз унеможливлює надання нею усвідомлено на лікування та обстеження, вона потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку (а.с. 14).

Ураховуючи ці доводи заявника та додані відповідні докази, а також висновок лікарів-психіатрів від 18 липня 2016 року та пославшись на ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд задовольнив заяву.

Згідно із ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Саме по собі посилання на звернення лікувального закладу на примусову госпіталізацію ОСОБА_4 у зв'язку із її поведінкою в лікарні без перевірки цієї інформації, аналізу та оцінки (ст. 212 ЦПК України» на предмет наявності підстав для припущення про наявність у неї психічного розладу є недостатнім.

У зв'язку із цим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», тобто про примусову госпіталізацію особи, можливе лише у виняткових випадках, та заявником у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_4 чи виявлення останньою наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих або доказів того, що ОСОБА_4 самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Крім того, згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки, наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Правова позиція щодо презумпції психічного здоров'я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов'язковою для застосування національними судами.

Так, прикладом реалізації права на здоров'я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.

Судові рішення не містять належних, допустимих, достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємозв'язку давали достатні підставі для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_4 психічного розладу, як і доказів щодо її розладу психічної діяльності.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Разом із тим, судове рішення не містить обґрунтовані підстави для надання ОСОБА_4 психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 280 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, судами не встановлені, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги заступника прокурора Сумської області та ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 липня 2016 року та ухвалу скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович