Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В.,Григоренка М.П.,Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зобов'язання вчинити дію,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "Дельта Банк" про зобов'язання вчинити дію відмовлено.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що в мотивувальній частині рішення судом зазначено, що позивачем не надано доказів, що дані обліку ПАТ "Дельта Банк" по споживчому кредитному договору від 16.11.2005 року №132/Кв-05 суперечать обставинам справи, які встановлені рішеннями судів та проводяться без врахування рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25.03.2013 року.

Однак, судом залишено поза увагою той факт, що його представником було зроблено запит до установи банку про надання довідки із зазначенням суми заборгованості за кредитом, проте на час проведення засідання відповідь була ще не отримана.

В супереч положень ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" банком не надається інформація яка відповідає дійсному стану заборгованості по кредитному договору №132/Кв-05 від 16.11.2005 року з урахуванням рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25.03.2013 року, чим грубо порушується його право споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, що не дає можливості повністю реалізувати його право на погашення споживчого кредиту у повному обсязі та зняття обмежень з предмету іпотеки та завдає йому додаткових збитків у вигляді відсотків, які і досі нараховуються на неіснуюче тіло кредиту.

Зазначає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ст. 16 ЦК України може бути примусове виконання обов'язку в натурі, тобто в даному випадку виконання ПАТ "Дельта Банк" свого обов'язку щодо надання інформації щодо дійсного стану заборгованості по кредитному договору №132/Кв-05 від 16.11.2005 року та з цією метою привести дані обліку по вказаному кредитному договору у відповідність до рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25.03.2013 року.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 16 листопада 2005 року між ТзОВ "Український промисловий банк" і ОСОБА_1 укладений кредитний договір №132/Кв-05 у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії з лімітом кредитування 14000 дол. США під 15 % річних строком до 15 листопада 2010 року. Для видачі кредиту банк зобов'язався відкрити позичальнику позичковий рахунок №442. Надання кредиту було передбачено здійснювати шляхом видачі коштів готівкою через касу банку.

30 червня 2010 року між ПАТ "Дельта Банк", ТзОВ "Український промисловий банк" і Національним Банком України укладений договір про передачу ПАТ "Дельта Банк" активів та кредитних зобов'язань ТзОВ "Укрпромбанк", на підставі якого ПАТ "Дельта Банк" набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №132/Кв-05 від 16 листопада 2005 року.

В звязку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань 28 квітня 2012 року ПАТ "Дельта Банк" звернулося в суд з позовом в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 107 044,17 грн.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2013 року, яке набрало законної сили, позов ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково та стягнуто з останнього на користь ПАТ "Дельта Банк" 17201,74 грн. кредитної заборгованості.

Вказаним рішенням суду встановлено, що у справі належними і допустимими законом доказами ПАТ "Дельта Банк" безспірно доведено, що відповідач отримав від банку 3000 дол. США кредиту, які погасив лише частково, письмових банківських документів, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_1 11000 дол. США ПАТ "Дельта Банк" суду не надано, а тому позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" про отримання ОСОБА_1 11000 доларів США, передбачених кредитним договором є недоведеними.

Тому кредитна заборгованість відповідача, зважаючи на межі заявлених у справі банком позовних вимог, який просив суд стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту та за відсотками за користування кредитом станом на 2 квітня 2012року, за вирахуванням сплачених відповідачем 1991,65 доларів США, у кінцевому результаті буде становити 3000+1143,75-1991,65=2152,1 доларів США, або за курсом НБУ 2152,1х7,993=17201,74 грн.

14 липня 2014 року ПАТ "Дельта Банк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 197 981,35 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 червня 2016 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що закон не передбачає захисту судом цивільних прав та інтересів на майбутнє, якщо на день розгляду справи вони ще не порушені і спору з цього приводу не виникло.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи та суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи субєктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди субєктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія субєктивного права.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобовязання вчинити певні дії, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-20цс11 від 21 травня 2011 року та №6-2981цс15 від 13 квітня 2016року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач покликався на невизнання банком його права на перерахунок заборгованості за кредитним договором, виходячи із суми боргу, яка встановлена рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2013року та існувала станом на 23 березня 2013року за тілом кредиту в розмірі 1008,35 доларів США, за відсотками в розмірі 1143,75 доларів США.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.626, ч.1 ст. 627,ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 визначені умови кредитування та повернення кредитних коштів, порядок, розмір і строки нарахування та погашення відсотків, та інших платежів, санкції за невиконання умов договору, права та обов'язки обох сторін, а також їх відповідальність та інші умови.

За змістом ст. 598 ЦК України припинення зобов'язання за договором означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Указаний договір недійсним не визнаний, зобовязання по поверненню кредитних коштів не припинились. Нарахування відповідачем ОСОБА_1 заборгованості, виходячи із розміру тіла кредиту, вказаному у кредитному договорі, який не відповідає розміру боргу по тілу кредиту, визначеному рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2013 року, встановлює для позичальника обов'язок по поверненню цих коштів і свідчить про порушення відповідачем його прав на погашення споживчого кредиту у повному обсязі та зняття обмежень з предмету іпотеки, а також завдає йому додаткових збитків у вигляді відсотків, які і досі нараховуються на неіснуюче тіло кредиту.

Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права позичальника на нарахування та погашення відсотків, інших платежів, санкції за невиконання умов договору, виходячи із встановленої судом суми заборгованості по тілу кредиту, таке право підлягає захисту судом за позовом позичальника шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У зв'язку з цим відмова суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_3 з тих підстав, що обраний ним спосіб захисту не передбачений законом не можна визнати обґрунтованим.

Разом з тим позовні вимоги не можуть бути задоволені в повному обємі, виходячи з наступного.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2013року, виходячи із розрахунків, що містяться в його мотивувальній частині, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором №132/Кв-05 від 16 листопада 2005 року, яка існувала станом на 2 квітня 2012року в розмірі 2152,1 доларів США, або за курсом НБУ 7,993грн. за 1 долар США становило 17201,74 грн.

Покликання позивача про те, що заборгованість по кредиту стягнута вказаним рішенням апеляційного суду станом на 23 березня 2013року і за тілом кредиту становила в розмірі 1008,35 доларів США,а за відсотками -1143,75 доларів США спростовуються самим розрахунками, вказаними у рішенні Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2013року.

За наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом зобовязання ПАТ "Дельта Банк" здійснити нарахування відсотків, інших платежів у відповідності до умов кредитного договору №132/Кв-05 від 16 листопада 2005 року, виходячи із встановленої рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2013року суми заборгованості по тілу кредиту станом на 2 квітня 2012року в розмірі 2152,1 доларів США.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору при подачі позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 1157грн.54коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16, 202, 598, 626-628 ЦК України, колегія суддів

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ПАТ "Дельта Банк" здійснити нарахування відсотків, інших платежів згідно умов кредитного договору №132/Кв-05 від 16 листопада 2005 року, укладеному із ОСОБА_1, виходячи із встановленої станом на 2 квітня 2012року рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 березня 2013року суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2152(дві тисячі сто пятдесят два) долара 10 центів США.

Стягнути з ПАТ "Дельта Банк" на користь ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1157(одна тисяча сто пятдесят сім)грн. 54коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_4

ОСОБА_5