Справа № 445/779/16 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/783/2505/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю адвоката ОСОБА_3 представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 16 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» (далі ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»), у якому, посилаючись на ст. ст. 4-6, 10, 12, 18, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 22, 23, 203, 238, 239, 647, ч.5 ст.653, 1166, 1167 ЦК України, просив визнати недійсними умови договору № 004115 фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (в подальшому «Договір фінансового лізингу», та стягнути з відповідача на його користь 15 000 грн. матеріальної, 6 000 грн. моральної шкоди і 1000 грн. витрат на правову допомогу.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 24 лютого 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» було укладено Договір фінансового лізингу з додатками. Згідно додатку № 3 до згаданого договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор «Kioti EX 40 CCR». За вказівкою представника відповідача позивачем був здійснений платіж в сумі 15 000 грн. на рахунок відповідача. 03 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання Договору у зв'язку з несправедливістю його умов та вимогою повернути сплачені ним кошти. 21 березня 2016 року за № 385 ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» дало йому відповідь, що договір є розірваним, та відмовило йому у поверненні сплачених коштів в сумі 15 000 грн. Вважає, що Договір фінансового лізингу є недійсним, як такий, що укладений з порушенням норм Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», Цивільного кодексу України, а його положення не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживачу і є несправедливими. Крім матеріальної шкоди неправомірними діями ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» позивачу у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору та не повернення сплачених коштів завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 6 000 гривень (а.с. 1-3, 74).

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 16 січня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 004115, укладений 24 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН». Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_4 15 000 гривень та 551 грн. 20 коп. понесених витрат по оплаті судового збору. У решті позовних вимог відмовлено(а.с. 81-84).

Дане рішення оскаржив відповідач - ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» ОСОБА_5

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким «позовну заяву ОСОБА_4 до ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання недійсним умов договору фінансового лізингу та повернення коштів залишити без задоволення», покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом не досліджено правовідносини, що склались між сторонами, невірно надано правову оцінку доказам, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами правочину, мають відповідати нормам спеціального закону, які регулюють такий вид діяльності, як фінансовий лізинг, а Закон України «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини, які склались між сторонами.

Вважає помилковими висновки суду щодо несправедливості умов Договору.

Вважає, що сторони при укладенні договору погодили відповідні лізингові платежі, що прямо передбачено ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізинг, в тому числі - і комісію за організацію Договору, яка відноситься до «інших витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу».

Вважає, що судом не було дано належної оцінки тому, що законодавством передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договору лізингу або відмови від нього.

Вважає, що судом не було належно досліджено норми законодавства, які були застосовані до умов оскаржуваного договору, які були визнані несправедливими (а.с. 87-89).

Апелянт, будучи своєчасно (27.03.2017 року) належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 99), явку свого представника в судове засідання не забезпечив і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Матеріалами справи стверджується, що 24 лютого 2016 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» був укладений договір фінансового лізингу № 004115 з трьома додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор «Kioti EX 40 CCR», який вказаний у п. 3.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 5 494,51 доларів США (що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на день укладення договору становило 150 000 грн.) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.3.3 договору; а.с. 6-15).

24 лютого 2016 року позивач ОСОБА_4 сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 15 000 грн. (а.с. 16).

09 береня 2016 року договір лізингу від 24 лютого 2016 року було розірвано на підставі заяви позивача від 03 березня 2016 року (а.с. 18, 19).

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, ОСОБА_4 посилався на те, що, укладаючи його, був введений в оману, оскільки отримав недостовірну інформацію про умови договору, а також помилявся щодо обставин, обумовлених цим правочином. Також зазначав про несправедливі умови договору щодо нього, як споживача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умови спірного договору є несправедливими та непрозорими в цілому, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» не надало доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10 % вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні.

Судом першої інстанції також встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та в положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 24 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «ЕТАЛОН», нотаріально посвідчено не було.

Вище наведена правова позиція знайшла своє відображення у постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та від 08 червня 2016 року по аналогічних справах (за позовами фізичних осіб про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів), висновки якого (Верховного Суду України) щодо застосування норм права, викладені у його постанові, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» відхилити та залишити рішення Золочівського районного суду Львівської області від 16 січня 2017 рокубез змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: