Ухвала

іменем україни

12 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на земельну ділянку у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом та встановлення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просили:

- визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6, на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану по АДРЕСА_1, недійсним;

- визнати за ними (позивачами) право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га (200 кв. м) по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7;

- визнати за ними (позивачами) право власності на земельну ділянку площею 0,0611 га по АДРЕСА_1, яка зайнята житловим будинком та необхідна для обслуговування 1/2 частини будинку за вказаною вище адресою;

- встановити порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відповідно до варіанту № 1 висновку судової земельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2015 року.

Свої висновки обґрунтовували тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2004 року та додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 січня 2006 року за ОСОБА_3, зокрема, було визнано право власності на 7/16 частки будинку АДРЕСА_1 після померлого ОСОБА_7 За ОСОБА_4 визнано право власності на 1/16 частини будинку АДРЕСА_1 після померлого ОСОБА_7 Тобто за ними (позивачами) визнано право власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1.

Іншим співвласником зазначеного будинку була ОСОБА_6, яка померла 04 травня 2012 року. Після її смерті співвласником будинку став ОСОБА_5, як її спадкоємець за заповітом.

Проте до спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_7, не була включена земельна ділянка, право власності на яку ОСОБА_7 набув у зв'язку з отриманням ним у дар земельної ділянки, площею 200 кв. м, по АДРЕСА_1 за договором дарування, укладеним між ним та ОСОБА_6 29 січня 2000 року.

Зазначали, що у встановленому законом порядку набули право власності на земельну ділянку площею 200 кв. м по АДРЕСА_1, оскільки проживали зі спадкодавцем ОСОБА_7 на момент його смерті та фактично вступили у володіння спадковим майном.

У зв'язку з набуттям права власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 набули і право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування.

Посилаючись на вищевикладені обставини, просили позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 06 жовтня 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до договору дарування частини земельної ділянки від 29 січня 2000 року ОСОБА_6 (мати) подарувала ОСОБА_7 частину земельної ділянки площею 200 кв. м (0,0200 га), надану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, але до спадкової маси вказана вище ділянка не входила.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2004 року за ОСОБА_3, як дружиною померлого ОСОБА_7, визнано право власності на Ѕ частини другого поверху будинку АДРЕСА_1, Ѕ частини гаража літ. «Г». За ОСОБА_3 та неповнолітньою донькою ОСОБА_4 визнано право власності на спадкове майно по 1/16 частини будинку, по 1/8 частини гаража літ. «Г», виділено ОСОБА_3 та її неповнолітній доньці ОСОБА_4 у натурі другий поверх будинку по АДРЕСА_1, що є 25/50 або Ѕ частини будинку, гараж літ. «Г».

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду від 11 січня 2006 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 7/16 частини будинку АДРЕСА_1 та 7/8 частини гаража літ. «Г» по АДРЕСА_1 після померлого ОСОБА_7, за ОСОБА_4 визнано право власності 1/16 частини будинку АДРЕСА_1 та 1/8 частини гаража літ. «Г».

Інша частина вищевказаного житлового будинку, станом на день набрання законної сили рішенням Голосіївського районного суду Києва від 24 листопада 2004 року, залишилася у власності ОСОБА_6, матері ОСОБА_7, яка набула право власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24 жовтня 1991 року.

Відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 12 серпня 1999 року, ОСОБА_6 надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,0621 га у межах згідно з планом по АДРЕСА_1 для обслуговування вищезгаданого жилого будинку і господарських будівель (а. с. 30).

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 12 серпня 1999 року серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 для обслуговування вищезгаданого жилого будинку і господарських будівель (а. с. 31).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до заповіту ОСОБА_6 від 17 серпня 2001 року остання заповіла належну їй частину житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, а також земельну ділянку, на якій він розташований, своєму синові ОСОБА_5

24 травня 2012 року ОСОБА_5 звернувся із заявою до Другої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка на момент смерті ОСОБА_6 складалася із 8/16 частини житлового будинку АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, по АДРЕСА_1, та земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року державним нотаріусом видано ОСОБА_5 свідоцтво про право па спадщину за заповітом на вказане вище нерухоме майно.

Звертаючись до суду із позовом, позивачі зазначали, що набули право власності на земельну ділянку, площею 0,0200 га, як спадкоємці після смерті ОСОБА_7, оскільки між останнім та ОСОБА_6 був укладений договір дарування частини земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що за життя ОСОБА_7 не оформив право власності на подаровану йому земельну ділянку площею 0,0200 га, а тому ця земельна ділянка йому не належала.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог, дотримання строків звернення до суду за захистом порушених прав тощо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

З архівної копії договору дарування частини земельної ділянки від 29 січня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрижак Я.А., вбачається, що ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 прийняв в дар частину земельної ділянки площею 200 кв. м (0,0200 га), надану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Даний державний акт серії НОМЕР_4 на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_6 Київською міською державною адміністрацією 12 серпня 1999 року та зареєстрований Київським міським управлінням земельних ресурсів за № 79-2-00265 із відміткою про посвідчення цього договору, був повернутий ОСОБА_6

09 лютого 2011 року ОСОБА_6 отримала дублікат державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 на всю земельну діяльну площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1, без врахування земельної ділянки площею 0,0200 га, яку вона подарувала своєму сину ОСОБА_7 за договором дарування від 29 січня 2000 року.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України зазначеним вище доказам ніякої оцінки не надав, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов помилкового висновку про те, що за життя ОСОБА_7 не отримав права власності на подаровану йому земельну ділянку площею 0,0200 га.

Крім того, вирішуючи спір, суд не врахував положення ст. 128 ЦК України (у редакції 1963 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якою момент виникнення права власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га по АДРЕСА_1 за договором дарування частини земельної ділянки від 29 січня 2000 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрижак Я.А., але не зареєстрував це право у зв'язку зі смертю, що не може бути підставою для позбавлення права власності.

За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у зазначених вище постановах, на відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, ч. 1 ст. 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Ураховуючи вищевикладене, у зв'язку з набуттям позивачами 24 листопада 2004 року права власності на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1, вони набули і право власності на частину земельної ділянки, яка знаходиться під житловим будинком та необхідна для її обслуговування, відповідно до норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вищевказані положення законодавства не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок не підлягають задоволенню і з урахуванням цього відмовив у задоволенні позову й про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик