АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1901/17 Справа № 209/1517/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства "Матеріал-Сервіс" про визнання трудового договору укладеним, зобовязання повернути оформлену належним чином трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогули, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства "Матеріал-Сервіс" (далі ПП "Матеріал-Сервіс") про визнання трудового договору укладеним, зобовязання повернути оформлену належним чином трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогули, стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 01 вересня 2011 року по 09 грудня 2015 року вона працювала на підприємстві відповідача. Про прийняття її на роботу на посаду охоронця в ПП «Матеріал-Сервіс» нею була написана заява на імя директора. При прийнятті на роботу вона надала спеціалісту відділу кадрів оригінал трудової книжки, копії паспорта, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, лист про проходження медичної комісії.

Вказувала, що свою роботу вона виконувала сумлінно і старанно, їй видавали через касу заробітну плату в повному обсязі і своєчасно за вересень, жовтень, листопад, грудень 2011 року, 2012,2013,2014 роки та січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2015 року.

Зазначала, що 08 грудня 2015 року їй було виплачено заробітну плату за листопад 2015 року, однак не було видано трудову книжку, санітарну книжку, наказ про звільнення. На наприкінці грудня 2015 року вона звернулася до Фіскальної служби з заявою про надання відомостей про суми виплачених доходів та утримання податків.

Відповідно до листа ДФС від 22 грудня 2015 року №30447/і/04-03-11-01 відсутня жодна інформація про суми виплачених доходів та утриманих податків в період вересень 2011 року по листопад 2015 року.

Посилаючись на те, що своїми незаконними діями відповідач ПП "Матеріал-Сервіс" порушив її законні права та завдав моральну шкоду, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати укладеним трудовий договір між нею та ПП «Матеріал-Сервіс» від 01 вересня 2011 року; зобовязати відповідача повернути оформлену належним чином трудову книжку із записом про прийняття на роботу на посаду охоронця, а також про звільнення з роботи; стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з грудня 2015 року по теперішній час в розмірі 7.500 грн.; стягнути 5.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання трудового договору укладеним було відмовлено.

23 грудня 2016 року Дніпровським районним судом м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області ухвалене додаткове рішення, яким відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року та ухвалення нового рішення, про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст.22 КЗпП України).

Конституція передбачає досить великий комплекс трудових прав працівників. Найголовнішою з-поміж інших можна визначити ст. 43, яка проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків від 22 грудня 2015 року №30447/і/04-03-11-01 жодна інформація про суми виплачених доходів та утриманих податків в період з вересня 2011 року по листопад 2015 року ОСОБА_2 відсутня (а.с.8).

З довідки, наданою директором ПП "Матеріал-Сервіс", вбачається, що на підприємстві відсутній окремий орган, як-то відділ кадрів чи посадова особа, яка б власником підприємства була уповноважена укладати трудові договори, вирішувати питання про прийняття на роботу або приймати трудові книжки (а.с.36).

Судом першої інстанції в судовому засіданні також були досліджені надані представником відповідача за клопотанням представника позивача оригінали журнали обліку прибулих та вибулих працівників ПП "Матеріал-Сервіс" з квітня 2011 року і по грудень 2012 року, журнал реєстрації наказів про прийняття працівників на ПП «Матеріал-Сервіс» за 2010-2011 роки, платіжні відомості за 2013 рік про проведення оплати працівників ПП «Матеріал-Сервіс».

У досліджених документах відсутні будь-які відомості стосовно ОСОБА_2

Також у судовому засіданні було встановлено, що керівником підприємства не видавався наказ про прийняття на роботу позивачки ОСОБА_2, керівником не розяснювалися трудові обовязки позивачці, не оговорювалися умови роботи, тобто фактичного допуску до роботи не було.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, необґрунтованості та зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим.

У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 у заявленому нею викладі є безпідставними та вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на пропуск строку позовної давності виходячи з наступного.

Згідно з розясненнями, викладеними в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо при розгляді справи встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.233, ст.234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №6 судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 фактичний допуск до роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору тільки у тому разі, якщо робітник допущений до роботи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст.29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови/праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Положеннями ч.1 ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Крім того, у ч.1 ст.626 ЦК України йдеться про те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з вимогами ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше пяти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено п.п.1.3,1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, при влаштуванні на роботу працівники зобов'язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку.

Особи, які вперше шукають роботу і не мають трудової книжки, повинні пред'явити паспорт, диплом або інший документ про освіту чи професійну підготовку. Військовослужбовці, звільнені із Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Прикордонних військ України, Цивільної оборони України, Управління охорони вищих посадових осіб України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України (далі Збройні Сили України та інші війська) та військовослужбовці, звільнені із Збройних Сил колишнього Союзу РСР і Збройних сил держав учасниць СНД, пред'являють військовий квиток. Звільнені з місця відбування кримінального покарання зобов'язані пред'явити довідку про звільнення.

При цьому, у п.2.10 вказаної Інструкції зазначено, що у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним» звільнений... і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Крім того, п.7 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року №260, з відповідними змінами і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за №554/5745, зазначено, що фізична особа зобовязана вручити під розписку працівникові один примірник зареєстрованого трудового договору протягом трьох робочих днів з дня його надходження від центру зайнятості, про що робиться відповідний запис у книзі реєстрації, а також повернути йому трудову книжку із записом про прийняття на роботу.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що до трудових книжок вносяться записи про роботу тих працівників, з якими підприємство, установа, організація чи фізична особа-підприємець перебуває у трудових правовідносинах.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Як передбачено ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Докази мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. (ст. 58 ЦПК України).

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Положеннями статті 63 цього Кодексу встановлено, що показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частин 1,3 та 4 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Тобто в спірному випадку позиваючись до суду ОСОБА_2 повинна була довести, що вона була допущена до роботи у відповідача на умовах трудового договору як охоронець, пропрацювала на умовах повного робочого дня спірний період та мала зобовязання відповідача щодо оплати праці, тобто довести наявність саме трудових відносин з роботодавцем.

Положення, які регулюють спірні правовідносини, містяться в статтях 47,116,117,235 Кодексу законів про працю України.

Так, частиною 1 статті 47 цього Кодексу визначено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з частиною 1 статті 117 Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 4 статті 235 Кодексу встановлено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Єдиною підставою для задоволення позовних вимог, що ґрунтуються на наведених нормах, є порушення прав працівника зі сторони роботодавця чи уповноваженого ним органу.

Наявності таких порушень ОСОБА_2 доведено не було.

Доводи апеляційної скарги стосовно встановлення судом першої інстанції факту написання нею заяви про прийняття на роботу є хибними.

Посилання апеляційної скарги на підстави для розірвання трудового договору до уваги не приймаються, оскільки позивачем не доведено факту укладання самого трудового договору.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Апеляційним судом було вжито всіх заходів для повного та всебічного розгляду справи, та вирішено справу на підставі наявних у справі доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню шляхом виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на пропуск строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін, виключивши з його мотивувальної частини посилання на підстави відмови у задоволенні позову - пропуск строків позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_3