АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 06.12.1995 року придбала квартиру АДРЕСА_1. 24.11.2004 року вона уклала з ОСОБА_2 шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.09.2015 року. Під час перебування у шлюбі відповідач був зареєстрований у спірній квартирі, а після розірвання шлюбу залишився в ній зареєстрованим. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.03.2016 року було здійснено поділ майна подружжя, однак у задоволенні позовної вимоги про зняттю з реєстрації відповідача було відмовлено.

Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється змінити місце реєстрації, у спірній квартирі не проживає, у витратах на її утримання участі не бере, ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказував, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що вказана квартира є приватною власністю позивача та була придбана задовго до одруження з відповідачем.

Також, судом не було враховано, що відповідач набагато більше року не проживає у спірній квартирі, проте продовжує бути в ній зареєстрованим.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити.

Справа № 756/11819/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4263/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Жук М.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як встановлено судом, що 06.12.1995 року ОСОБА_1 придбала за договором купівлі- продажу квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 7).

24.11.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 06.04.2005 року (а.с. 10).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.09.2015 року, яке набрало законної сили 06.10.2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.12).

За змістом довідки КК «Центр комунального сервісу Оболонського району м. Києва» за Формою № 3 від 14.09.2016 року № 82/101 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1 - власник, ОСОБА_2 - колишній чоловік (а.с. 13).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02.03.2016 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 23.05.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстрації, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення часток у спільному майні подружжя та стягнення грошової компенсації вартості частки у майні, установлено та доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає те, шо ОСОБА_2 у дошлюбній квартирі ОСОБА_1 після розірвання шлюбу не проживає (а.с.36-55).

Як вбачається з висновку Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві по матеріалах ЖЕО № 49902 від 25.09.2015 року, листа Оболонського УП ГУ НП в м. Києві від 14.07.2016 року ОСОБА_2 звертався до управління поліції щодо конфліктів з ОСОБА_1, а також зникненням особистих речей (а.с. 75-76).

Допитана у судовому засіданні за її згодою позивач ОСОБА_1 надала показання про те, що з серпня 2015 року ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає; декілька разів телефонував, хотів приїхати, але вона відмовила; ключів від квартири ОСОБА_2 не має, оскільки його комплект у її сестри; речей ОСОБА_2 у квартирі не має; між ними мали місце конфлікти.

Допитаний у судовому засіданні за його згодою відповідач ОСОБА_2 надав показання та підтвердив те, що з серпня 2015 року він у спірній квартирі не проживає внаслідок його недопущення ОСОБА_1; він звертався до неї, однак вона його не пускає до квартири; його ключі позивачка віддала своїй сестрі та повернути відмовляється, станом на серпень 2015 року у квартирі залишались його особисті речі, а саме одяг, взуття, печатка підприємця.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як колишній чоловік, має право на користування спірною квартирою, на підставі ст.156 ЖК УРСР, однак не проживає у ній з поважних причин, а саме внаслідок того що позивач чинить йому перешкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, вірно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що квартира є приватною власністю позивача, оскільки вказана обставина не є визначальною у даній справі, так як право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1, в даній справі ніхто не оспорює.

В даному випадку, судом встановлено та не заперечується позивачем, що ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаній квартирі під час шлюбу сторін, тобто він набув право користування квартирою в законному порядку.

Відповідно до положення ч.4 ст.156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Обставин, визначених ст.116 ЖК УРСР, судами також встановлено не було.

Посилання апелянта на те, що судом не було враховано, що відповідач набагато більше року не проживає у спірній квартирі, також не заслуговують на увагу.

Так, суд першої інстанції правильно послався на те, що згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як пояснила сама позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції, вона не впускає відповідача у квартиру, тобто чинить йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, а тому положення ч.2 ст.405 ЦК України, в даному випадку, до відповідача застосуванню не підлягають.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість судового рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалено з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді