У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 3 серпня 2007 року між нею та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 31 500 швейцарських франків, що еквівалентно 126 630 грн на день укладення договору. 3 серпня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальником відповідатиперед банком за виконання ним зобов'язання за вказаним кредитним договором.

Взяті на себе зобов'язання банком належним чином не виконано, оскільки після перерахування кредитних коштів на її рахунок працівниками банку було видано вказані кредитні кошти ОСОБА_4, тобто особі, яка не мала повноважень їх отримувати. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2013 року, постановленою у кримінальному провадженні, встановлено, що ОСОБА_4 заволодів належними їй кредитними коштами, чим спричинив майнову шкоду у великих розмірах, унаслідок неналежного виконання службових обов'язків начальником відділення № 143 ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_5 та старшим касиром цього відділення банку ОСОБА_6 У зв'язку із закінченням строків давності кримінальне провадження було закрито, а її цивільний позов залишено без розгляду.

Зазначала про те, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 травня 2015 року, що набрало законної сили, стягнуто солідарно з неї та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 3 серпня 2007 року у розмірі 65 390 швейцарських франків 54 сантимів, що станом на час розгляду справи становило 1 480 441 грн, 10 тис. грн пені та 1 887 грн судового збору.

Позивачка вважала, що шкоду їй завдано з вини працівників банку, а також ОСОБА_4, який незаконно заволодів спірними кредитними коштами. Крім того, унаслідок вчинення злочину, пов'язаного із незаконним заволодінням коштами, їй було завдано моральної шкоди.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд стягнути солідарно з ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 на її користь майнову шкоду у розмірі 1 560 976 грн 10 коп. та моральну шкоду у розмірі 200 тис. грн.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 7 червня 2016 року стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у солідарному порядку майнову шкоду, завдану їй внаслідок вчинення злочину, пов'язаного із незаконним заволодінням коштами, у розмірі 1 560 976 грн 10 коп. Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у солідарному порядку моральну шкоду внаслідок вчинення злочину, пов'язаного із незаконним заволодінням коштами, у розмірі 50 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 грудня 2016 року рішення районного суду скасовано. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 126 630 грн майнової шкоди, завданої злочином. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення районного суду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що у кримінальній справі встановлено факт неправомірного заволодіння ОСОБА_4, який був поручителем за кредитними зобов'язаннями позивачки, кредитними коштами, а також, унаслідок злочинних дій працівників банку, які неналежним чином виконували свої трудові обов'язки, що підтверджено преюдиційною ухвалою суду. Також рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 травня 2015 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту. Отже, наявні підстави для стягнення з відповідачів майнової та моральної шкоди, завданої унаслідок злочину.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й частково задовольняючи позов ОСОБА_3, виходив із того, що преюдиційною ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2013 року встановлено, що ОСОБА_4 заволодів належними позивачці кредитними коштами у розмірі 126 630 грн унаслідок як своїх злочинних дій, так і злочинних дій працівників ПАТ «УкрСиббанк». У зв'язку із закінченням строків давності кримінальне провадження у цій справі було закрито. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 травня 2015 року, яким стягнуто кредитну заборгованість у розмірі 1 492 328 грн, не може бути підставою для стягнення майнової шкоди, оскільки вищевказаною ухвалою суду у кримінальній справі встановлено спричинення позивачці шкоди у розмірі 126 630 грн.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 3 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 31 500 швейцарських франків, що еквівалентно 126 630 грн на день укладення договору.

3 серпня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором про надання споживчого кредиту між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальником відповідатиперед банком за виконання ним зобов'язання по вказаному кредитному договору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2013 року, постановленою у кримінальній справі, встановлено, що ОСОБА_4 незаконно заволодів належними ОСОБА_3 кредитними коштами, чим спричинив майнову шкоду у великих розмірах унаслідок неналежного виконання службових обов'язків начальником відділення № 143 ПАТ «УкрСиббанк» - ОСОБА_5 та старшим касиром цього відділення - ОСОБА_6 У зв'язку із закінченням строків давності кримінальне провадження у даній справі було закрито, а цивільний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 травня 2015 року, що набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 3 серпня 2007 року у розмірі 65 390 швейцарських франків 54 сантимів, що станом на час розгляду справи становило 1 480 441 грн, 10 тис. грн пені та 1 887 грн судового збору.

Апеляційний суд, встановивши такі фактичні обставини, дійшов висновку про те, що вину відповідачів у солідарному завданні шкоди позивачці встановлено, проте не звернув увагу на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом установлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2013 року, постановленою у кримінальній справі, встановлено, що ОСОБА_5, який працював на посаді начальника відділення № 143 ПАТ «УкрСиббанк» м. Івано-Франківська та ОСОБА_6, яка працювала касиром вищевказаного відділення банку, у зв'язку зі службовою недбалістю, будучи службовими особами, неналежно виконували свої службові обов'язки, що заподіяло тяжкі наслідки інтересам ОСОБА_3, а саме вчинили злочин, передбачений ч. 2 ст. 367 КК України. ОСОБА_4 унаслідок злочинних дій та з вини ОСОБА_5, ОСОБА_6 отримав кредитні кошти у розмірі 126 630 грн з рахунку позивачки, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 192 КК України.

У зв'язку із закінченням строків давності кримінальне провадження у даній справі було закрито, а цивільний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Апеляційний суд, пославшись на те, що вина відповідачів встановлена та доведена преюдиційною ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2013 року, якою кримінальне провадження відносно ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 закрито у зв'язку з закінченням строків давності, не звернув уваги на те, що в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України таким могло бути лише судове рішення, а саме вирок суду або постанова у справі про адміністративне правопорушення. Інші прийняті в рамках кримінальної справи судові рішення (як у даній справі - ухвала суду про закриття кримінального провадження у зв'язку з закінченням строків давності) оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України, тобто у сукупності та взаємозв'язку з іншими доказами (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Крім того, відносини щодо відповідальності за шкоду, спільно заподіяну кількома особами, регулюються ст. 1190 ЦК України, відповідно до якої особи, які спільно заподіяли шкоду, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Аналіз зазначеної норми матеріального права свідчить про те, що особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Для настання солідарної відповідальності при заподіянні шкоди злочином, вчиненим двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-168цс13 від 12 лютого 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для усіх судів України.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не дослідив, чи наявні належні та допустимі докази спільних, сукупних дій або бездіяльності відповідачів, а саме: поручителя позивачки і працівників банку, наслідком яких було спричинення шкоди позивачці, об'єднання їх спільним злочинним наміром, причинного зв'язку між шкодою та його протиправного діяння.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

21 липня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» заявлено про застосування позовної давності (а.с. 24-25, т. 1).

Згідно з ч. 2 ст. 265 ЦК України, якщосуд залишив без розгляду позов, пред'явленийу кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

Судом установлено, що ОСОБА_3 особисто підписала договір про надання споживчого кредиту від 3 серпня 2007 року. Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 травня 2012 року, який був скасований ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 квітня 2013 року з подальшим направленням справи прокурору м. Івано-Франківська для проведення додаткового розслідування, визнано винними у вчиненні злочину ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та встановлено, що ОСОБА_3 підтвердила, що у лютому 2008 року від працівника банку вона довідалась про зняття кошів з її кредитного рахунку. Крім того, про порушення свого права позивачка могла довідатися у день зняття коштів, шляхом перевірки залишку коштів на рахунку.

Отже, суду слід визначити загальний строк позовної давності та обчислення строку відповідно до положень ч. 2 ст. 265 ЦК України, враховуючи, що позивачка звернулася до суду у червні 2015 року.

Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, належним чином не дослідив, чи порушено позивачем строк позовної давності.

Крім того, уп. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз'яснено, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна.

Також апеляційний суд не перевірив, чи не суперечить положенням ст. ст. 22, 1167 ЦК України визначений судом розмір відшкодування майнової шкоди - 126 630 грн. При цьому суду слід визначитись із тим, чи невиконання у добровільному порядку рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 6 травня 2015 року призведе до примусової реалізації іпотечного майна, належного позивачці, що завдасть їй шкоди.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 1 грудня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта