Справа № 646/8684/15-ц
№ провадження 2/646/29/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.04.17 року Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Журавель В.А.

при секретарі Писаренко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та стягнення боргу за договором та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу укладеним

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду, посилаючись на те, що в жовтні 2013 року на підставі усного договору купівлі-продажу він передав ОСОБА_2 напівпричіп «МоL», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 та документи до нього, а ОСОБА_2 прийняв напівпричіп та сплатив за нього 6000 доларів США. При цьому сторони домовилися, що вартість напівпричіпа складає 12000 доларів і відповідач залишок сплатить до 01 січня 2014 року. При укладанні договору між сторонами було погоджено усі його істотні умови. Однак в подальшому відповідач, не заперечуючи проти раніше досягнутих умов договору, відмовився повертати решту коштів, мотивуючи це відсутністю грошових коштів. У звязку із звертанням позивача до ОСОБА_4 із заявою про порушення його прав та проведенням перевірки, відповідач підтвердив факт укладання між ними договору купівлі-продажу та зобовязався повернути грошові кошти. У звязку з невиконанням відповідачем умов договору, позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу напівпричіпу, укладений між сторонами в жовтні 2013 року, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг за договором 6000 доларів США, проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 284,55 доларів США та витрати по сплаті судового збору.

В подальшому позивач уточнив заявлені позовні вимоги і остаточно 06 березня 2017 року просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу напівпричіпу «МоL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 12000 доларів США, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 6000 доларів США, що виникли у звязку із укладанням договору купівлі-продажу напівпричіпу, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 427,37 доларів США, інфляційні втрати в розмірі 4182 долари США та судові витрати в розмірі 2486 грн. 37 коп.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що 04 лютого 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір доручення, згідно якого ОСОБА_5 доручив йому вчинити юридичні дії, спрямовані на управління майном довірителя, в тому числі відчуження майна напівпричіпу «МоL» , а одержані кошти передати ОСОБА_3 Тому на підставі цього договору у жовтні 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено в усній формі договір купівлі-продажу вказаного напівпричіпу.

Третя особа ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання укладеним договору купівлі-продажу напівпричіпу та стягнення з ОСОБА_2 судового збору, посилаючись на те, що згідно договору доручення він доручив ОСОБА_1 продати належний йому напівпричіп і йому відомо, що у жовтні 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір купівлі-продажу. ОСОБА_2 передав 6000 доларів США за придбаний напівпричіп, а іншу суму коштів зобовязався повернути до 01 січня 2014 року, після чого ОСОБА_3 мав вчинити дії щодо переоформлення напівпричіпу на ім»я ОСОБА_2 Оскільки відповідач протягом довгого часу кошти ОСОБА_1 не повертав, останній передав ОСОБА_3 свої особисті кошти 6000 доларів США. ОСОБА_3 зазначив, що невизнання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу порушує його права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3- ОСОБА_6 підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та просила їх задовольнити. Додатково представник сторін пояснила, що договір купівлі-продажу напівпричіпу було укладено в усній формі шляхом передання документів на нього і отримання від ОСОБА_2 коштів. Пропозиція укласти договір купівлі-продажу була від ОСОБА_3 через ОСОБА_1, ОСОБА_2 погодився на вказану пропозицію і не відмовлявся від своїх зобовязань, про що свідчать його письмові пояснення, які він надав під час перевірки заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 проти задоволення позову заперечував та пояснив, що дійсно у жовтні 2013 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 напівпричіп та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 аванс в розмірі 6000 доларів США з метою подальшого можливого укладання договору купівлі-продажу. При передачі транспортного засобу з»ясувалось, що його власником є ОСОБА_3 , однак на той час будь-яких документів, які б визначали, що ОСОБА_1 мав право представляти інтереси ОСОБА_3 відповідачу надано не було. Договір доручення позивачем було надано значно пізніше, вже в суді, його нотаріально не посвідчено, тому сторона відповідача вважає, що договір доручення виготовлено пізніше, ніж було здійснено передачу напівпричіпу, у звязку із чим неможливо вважати, що на підставі цього договору доручення позивач набув право на звернення до суду за захистом порушених прав як власник транспортного засобу. Крім того, представник відповідача зазначив, що договір доручення, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є нікчемним у звязку із тим, що його недійсність прямо передбачена законом. Згідно ч. 1 ст. 1007 ЦК України видача довіреності в даному випадку довірителем є обовязковою. Крім того, представник відповідача пояснив, що договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, оскільки сторони домовилися укласти його в письмовій формі, після того, як ОСОБА_2 деякий час поексплуатує транспортний засіб, тому ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 аванс в розмірі 6000 доларів США. Однак в подальшому було встановлено, що напівпричіп має недоліки, в нього була пошкоджена рама, тому договір купівлі-продажу укладено не було і про всі істотні умови укладання такого договору сторони не домовлялися.

Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК № 519820 напівпричіп-самоскидЕ «МОL», модель 85F/27, 1990 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з 23 березня 2012 року зареєстрований за ОСОБА_3 / а. с. 46/.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийнято майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

В судовому засіданні представник позивача та третьої особи ОСОБА_6 пояснила, що договір купівлі-продажу транспортного засобу між сторонами було укладено в усній формі, на підтвердження чого відповідач передач позивачу грошові кошти в сумі 6000 доларів США. Однак представник відповідача ОСОБА_7 цей факт заперечував та наполягав, що сторони мали укласти договір купівлі-продажу у письмовій формі, після того, як відповідач перевірить технічний стан транспортного засобу та можливість його експлуатації та у якості авансу передав 6000 доларів США. Крім того, представник відповідача пояснив, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору, а саме щодо можливості відчуження напівпричіпу іншим особам, перебування його під забороною, наявності самовільних переобладнань та змін в конструкції, наявність згоди дружини власника щодо розпорядження транспортним засобом тощо.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підтвердження укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивачем надано копії протоколу-пояснення ОСОБА_2 та висновку оперуповноваженого СКР ОСОБА_4 / а. с. 3-4/.

Однак суд вважає що ці документи не є належними та допустимими доказами укладання сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Інших доказів на підтвердження цього факту позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_3 судові не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Тобто в судовому порядку дійсним може визнаватися нікчемний договір.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема, шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Таким чином, недотримання простої письмової форми правочину тягне його недійсність лише у випадках, встановлених законом.

Цивільним кодексом України визначено вичерпний перелік правочинів, які можуть бути визнано недійсними у звязку з недотриманням сторонами простої письмової форми в силу прямої вказівки закону, в тому числі договір дарування майнового права та договір дарування з обовязком передати дарунок в майбутньому, договір страхування, кредитний договір, договір банківського вкладу, договір щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності, договір комерційної концесії, заповіт.

Таким чином, суд вважає безпідставним посилання на позивача на застосування ч. 2 ст. 218 ЦК України, оскільки закон не відносить договір купівлі-продажу транспортного засобу до нікчемного правочину у разі недотримання письмової форми.

Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу напівпричіпу «МОL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 щодо визнання укладеним договору купівлі-продажу вищевказаного напівпричіпу.

При цьому суд зазначає, що звертаючись до суду з первісним позовом, позивач ОСОБА_1 не посилався на те, що напівпричіп належить не йому, а ОСОБА_3 і позивач, як повірений, вчиняв від його імені певні юридичні дії, повязані з продажем напівпричіпу. Крім того, довіреності на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення у відповідності до ч. 1 ст. 1007 ЦК України, ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_3 судові не надали.

У звязку зі відсутністю підстав для визнання дійсним та укладеним договору купівлі-продажу напівпричіпу, підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитків, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами відсутні, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

При цьому суд зазначає, що ОСОБА_1 не надано судові належних та допустимих доказів передачі власних коштів ОСОБА_3 в розмірі 6000 доларів США в рахунок сплати коштів, які, за ствердженням позивача, мав передати ОСОБА_2

Оскільки підстави для задоволення позовів відсутні, вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 204, 215, 218 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу напівпричіпу «МоL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 12000 доларів США, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь збитків у розмірі 6000 доларів США відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 427,37 доларів США та інфляційних втрат в розмірі 4182 долари США - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 2486 грн. 37 коп. - відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання укладеним договору купівлі-продажу напівпричіпу «МоL», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд м. Харкова протягом 10-ти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні з дня отримання копії рішення.

Суддя В.А. Журавель