РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП», в якому просить визнати за ним право власності на будівлю навчального корпусу, загальною площею 1332,70 кв.м., що розташований за адресою: м. Житомир, майдан Путятинський, 4 і знаходяться на земельний ділянці площею 0,2179 га., кадастровий номер земельної ділянки :05:019:007.

В обґрунтування позову вказав, що згідно договору відступлення права вимоги за договором іпотеки від 14 березня 2016 року за №2563 він є новим іпотекодержателем будівлі навчального корпусу, загальною площею 1332,70 кв.м., що розташована за адресою: м. Житомир, майдан Путятинський, 4 і знаходяться на земельний ділянці площею 0,2179 га., кадастровий номер земельної ділянки :05:019:007. Дана будівля була передана відповідачем на підставі договору іпотеки від 02.12.2014 року. Частина 2 пункту 12 Договору іпотеки передбачає, що у разі не повернення боргу у сумі 1 500 000, грн. до 09.12.2014 року іпотекодержатель має право подати позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (в рахунок боргу) шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. Однак, ні до 09.12.2014 року, ні на момент відступлення права вимоги за договором іпотеки, ні на даний час борг не повернуто про що свідчить акт звірки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 14.03.2016 року. Крім того, на вимогу позивача про повернення боргу, відповідач не заперечив проти звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки повернути борг не можливо по причині відсутності коштів. Позивач вважає, що відповідачем порушено права позивача шляхом невиконання своїх зобов'язань за договором, тому просив суд на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» не з'явився. 09.02.2016р. до суду надійшла заява за підписом представника ОСОБА_5 про визнання позовних вимог , оскільки повернути борг в сумі 1500000грн. не можливо по причині відсутності коштів. Наслідки визнання позову відповідачу відомі. Також, просив розглядати справу без участі представника відповідача.

Однак, ухвалою суду від 10.02.2017 року суд відмовив у прийнятті визнання позову, з тих підстав, що до заяви про визнання позову не було надано оригіналу довіреності юридичної особи, або нотаріально завіреної копії такої довіреності та перекладу і така довіреність не може підтверджувати повноваження ОСОБА_5, як представника ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП», а також з тих підстав, що визнання позову суперечить закону.

Також, до суду надійшла телефонограма від представника ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» ОСОБА_6 про перенесення розгляду справи, у зв'язку з його хворобою.

Оскільки позивач заперечив щодо відкладення розгляду справи, а також у зв'язку з відсутністю належних документів в підтвердження повноважень представника ОСОБА_6, суд відхилив клопотання.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики (а.с.13).

Відповідно до пункту першого даного договору, позикодавець (ОСОБА_3А.) передав до підписання договору у власність позичальнику (ОСОБА_7В.) гроші у сумі 1500000,00 грн., строком до 09.12.2014 року, без процентних нарахувань річних (а.с.13).

Пунктом другим даного договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві суму грошей без нарахування процентів, що на день повного розрахунку має відповідати 1 500 000,00 грн., в строк вказаний в цьому договорі (а.с.13).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним договором позики від 02.12.2014 року, 02.12.2014 року між ОСОБА_3 (іпотекодержатель за договором) та ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» (іпотекодавець за договором) укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» передало в іпотеку ОСОБА_3 будівлю навчального корпусу, загальною площею 1332,70 кв.м., що розташований за адресою: м. Житомир, майдан Путятинський, 4 і знаходяться на земельний ділянці площею 0,2179 га., кадастровий номер земельної ділянки :05:019:007 (а.с.11-12).

Пунктом 12 договору іпотеки передбачено, що в разі невиконання «Іпотекодавцем» в строк до 09.12.2014 року зобовязання, сторони домовилися про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснено шляхом, передбаченим Законам України «Про іпотеку». Сторони домовилися про те, що вчинення виконавчого напису буде здійснюватися за рахунок «Іпотекоавця» (а.с.11-12).

Також у випадку не повернення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 позики у сумі: 1 500 000,00 грн. до 09.12.2014 року «Іпотекодержатель» має право подати позов до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (в рахунок боргу) шляхом визнання права власності на предмет іпотеки (а.с. 11-12).

14.03.2016 року було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики між ОСОБА_8, який діє від імені ОСОБА_3 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) (а.с. 8-10).

Згідно з умовами цього договору, первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває в повному обсязі права первісного кредитора як кредитора за зобовязаннями, що виникли на підставі договору позики від 02.12.2014 року, а саме: право вимоги по грошових зобовязаннях за договором позики (а.с. 8-10).

Також 14.03.2016 року було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки між ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (новий іпотекодержатель) (а.с. 5-7).

Згідно з умовами цього договору, первісний іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель набуває в повному обсязі права первісного іпотекодержателя як іпотекодержателя за зобовязаннями, що виникли на підставі договору іпотеки від 02.12.2014 року, згідно з яким предметом іпотеки є: будівля навчального корпусу, загальною площею 1332,70 кв.м., що розташований за адресою: м. Житомир, майдан Путятинський, 4 і знаходяться на земельний ділянці площею 0,2179 га., кадастровий номер земельної ділянки :05:019:007 (а.с.5-7).

Відповідно до акту звірки від 14.03.2016 року заборгованість ОСОБА_9 перед ОСОБА_3 згідно договору позики від 02.12.2014 року за №3146 становить 1 500 000,00 грн. (а.с.14).

На вимогу позивача про повернення грошових коштів у сумі 1 500 000,00 грн. від 14.10.2016 року (а.с.15) ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» листом від 21.11.2016 року повідомило, що повернути борг не можливо по причині відсутності коштів, а тому ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» не заперечує проти звернення стягнення на предмет іпотеки (в рахунок боргу) шляхом визнання права власності на предмет іпотеки (а.с.17).

При цьому, вирішуючи спір, суд виходить з правової позиції висловленій Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16.

Зокрема, Верховний Суд України вказав, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, проаналізувавши положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобов'язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тому, задоволення в такому випадку позову через визнання його відповідачем, суперечить закону.

При цьому слід зазначити, що з відповіді відповідача від 21.11.2016р., товариство не заперечує проти звернення стягнення на предмет іпотеки (в рахунок боргу) шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. Тобто, сторони мають всі можливості згідно Закону України "Про іпотеку" укласти договір про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо вважають, що застереження, яке міститься в договорі іпотеки про можливість подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предметі іпотеки, є недостатнім для передачі позивачу у власність іпотечного майна в рахунок погашення боргу.

Виходячи з обставин справи, позивачем не доведено, що його право є порушеним та має бути поновлене лише за судовим рішенням про визнання права власності на майно. Крім того, суд вважає, що в даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «ЛЕКСОН МАРКЕТІНГ КОРП» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя О. Й. Адамович