Справа № 204/27/16-ц
Провадження № 2/204/37/17
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за позовом ОСОБА_1 до Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року позивачка звернулася з позовом до суду, яким просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: м. Дніпро, пров. Токарний, 45 за набувальною давністю. В обґрунтування позову вказала, що рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів від 10 вересня 2012 року № 658 ОСОБА_3 було узаконено житловий будинок по пров. Токарний, 45 в м. Дніпро, затверджено акт приймання житлового будинку в експлуатацію на дві житлові кімнати площею 12,8 кв.м., корисною площею 20.9 кв.м. Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване ОСОБА_3 у Дніпропетровському міжміському БТІ Дніпропетровської обласної ради. 18 травня 1984 року між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_4 у присутності свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі-продажу житлової будівлі розташованою за адресою: м. Дніпро, пров. Токарний, 45, відповідно до якого її чоловік ОСОБА_4 придбав даний будинок за 2600 радянських рублів. Після цього, вона з чоловіком спільно проживали і вели спільне господарство у даному домоволодінні, зареєструвавши у ньому місце свого проживання з 18 травня 1970 року. За час проживання у зазначеному домоволодінні ними неодноразово здійснювалися ремонтні роботи, облаштовувалася прибудинкова територія, оброблявся город, ними до спільного будинку було проведено газопостачання, здійснено прокладання водопостачання та водовідведення. Таким чином, вони з чоловіком безперервно користувалися зареєстрованим за ОСОБА_3 нерухомим майно, вважаючи його обєктом своєї спільної сумісної власності з 18 травня 1984 року. За час, що минув після укладання договору ОСОБА_3 померла, у звязку з чим немає можливості нотаріально посвідчити зазначений правочин. 23 вересня 1995 року помер і її чоловік. У березні 2012 року вона звернулася до Красногвардійського районного суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності на будинок в порядку спадкування, проте рішенням суду від 03 липня 2012 року їй було відмовлено у задоволенні позову. Вважає, що її звернення до суду з даним позовом також свідчить про відкритість володіння нею даним будинком. Інших осіб, які б претендували на вищезазначений житловий будинок немає. Правомірність заволодіння нею будинком ніким не оспорюється. Тому вона вимушена звернутися з даним позовом до суду.

У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просила позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив його задовольнити. Суду пояснив, що позивачка та її покійний чоловік придбали за договором купі-продажу, оформленому у простій письмовій формі у присутності свідків даний будинок за 2600 радянських рублів. У даному будинку постійно проживає, підтримувала будинок у належному стані, облаштовувала прибудинкову територію, обробляла город, до спільного будинку було проведено газопостачання, здійснено прокладання водопостачання та водовідведення Вважає, що позивачка набула право власності і правомірно володіє домоволодінням розташованим за адресою: м. Дніпро, пров. Токарний, 45, тому на підставі ст. 344 ЦК України існують усі підстави про визнання за позивачкою право власності за набувальною давністю.

Представник відповідача - Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не вказав.

Вислухавши позивача та її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів за № 658 від 10 вересня 1982 року ОСОБА_3 було дозволено узаконити житловий будинок по пров. Токарному, 45 та затверджено акт приймання житлового будинку в експлуатацію на дві жилі кімнати площею 12,8 кв.м., загальною площею 20,9 кв.м. та рекомендовано зацікавленим особам з питання права власності та визнання домашньої угоди дійсної звернутися до народного суду ( а.с. 8),

Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_3 не зверталася до суду з позовом про визнання права власності та визнання домашньої угоди дійсною.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2012 року було в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлової будівлі, визнання права на спадщину за законом, визнання права власності відмовлено.

18 травня 1984 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був укладений у простий письмовій формі договір купівлі-продажу домоволодіння по пров. Токарному, 45 в м. Дніпропетровську, відповідно до якого, за досягнутою домовленістю з усіх істотних умов купівлі-продажу, ОСОБА_3 отримала за продаж будинку 2600 рублів (а.с. 9).

З 18 травня 1970 року подружжя ОСОБА_1 було зареєстровано у домоволодіння № 45 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську, що підтверджується домовою книгою (а.с.15-18).

На час укладання договору купівлі-продажу домоволодіння № 45 по пров. Ткарному у м. Дніпропетровську ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії ІІ АБ № 889284 (а.с.7).

З 18 травня 1970 року у домоволодінні № 45 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську значаться зареєстрованими ОСОБА_4 та ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що підтверджується домовою книгою.

Також факт того, що подружжя ОСОБА_10 придбали домоволодіння у ОСОБА_3 за домашньою угодою та постійно проживали, досить тривалий час, приблизно з 1970 х років, а на даний час постійно проживає позивачка, підтверджують і допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Судом встановлено, що за час проживання у зазначеному домоволодінні подружжям ОСОБА_1 здійснювалися ремонтні роботи, облаштовувалася прибудинкова територія, оброблявся город, до будинку було проведено газопостачання, здійснено прокладання водопостачання та водовідведення (а.с. 23-26)..

ОСОБА_4 помер 23 вересня 1995 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КИ № 040060 (а.с. 27). ОСОБА_9 помер 30 жовтня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 108436 (а.с.28). ОСОБА_10 помер 06 жовтня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 430626 (а.с.29).

Згідно технічного паспорту, виготовленого спеціалістами БТІ, домоволодіння по пров. Токарному, 45 у м. Дніпропетровську літ. А-1 складається з 1-1 веранда, площею 2,7 кв.м.; 1-2 кухня, площею 5,4 кв.м.; 1-3 житлова, площею 4, 4 кв.м.; 1-4- житлова, площею 8,4 кв.м., загальна площа складає 20,9 кв.м. Усе домоволодіння побудовано самочинно (а.с.10-14).

Згідно листа КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 16551 від 29 листопада 2016 року, в інвентарній справі станом на 31 грудня 2012 року відсутні відомості про зареєстроване право власності за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Токарний, буд. 45.

Ані позивач, ані її представник не оспорювали той факт, що домоволодіння побудовано самочинно та право власності на нього не було зареєстровано.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до п. 10, ч. 2 Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» є розяснення, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на обєкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Також, суд керуючись вимогами ч. 1 ст. 360 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року, відповідно до якого за змістом частини 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1 ст. 376 К України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (частина 2 ст. 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146).

Той факт, що житловий будинок є самочинним будівництвом виключає можливість визнання право на нього за правилами набувальної давності, оскільки ст. 376 ЦК України передбачено особливий порядок набуття права власності на таке нерухоме майно.

У звязку з вище наведеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю, задоволенню не підлягають, оскільки право власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння по пров. Токарний 45, не було зареєстровано.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 328, 344, 376 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 15, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т. О. Дубіжанська