НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/3172/16
№ 2/183/224/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2017 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Гончарової С.Є., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку в спільному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлової квартири, видане ОСОБА_3 приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (спадкова справа № 53/2015, зареєстровано в реєстрі № 1242);

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як на долю у спільній сумісній власності подружжя;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого 28 травня 2015 року ОСОБА_5.

В обґрунтування позову зазначає, що 28 травня 2015 року помер її чоловік, ОСОБА_5, який залишив спадщину однокімнатну квартиру № 2 (житлова площа - 16 кв.м.) в будинку № 2, по вул. Калнишевського (Червоноармійська) в м. Новомосковську Дніпропетровської області. Вказане житлове приміщення належало спадкодавцю на підставі договору міни нерухомого майна, посвідченого 19 грудня 2012 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 3703, зареєстрованого 21 грудня 2012 року в КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» реєстровий № 1726238. У визначений законом термін позивач прийняла спадщину за померлим ОСОБА_5, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Спадкоємцями першої черги на спадкове майно за законом стали позивач та відповідач ОСОБА_2. При цьому позивач прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, відповідач - відповідно до вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Після смерті чоловіка позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 грудня 2015 року, реєстровий № 1242, посвідчене приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4, яке зареєстроване 03 грудня 2015 року в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в якому вказано, що позивач та відповідач мають право власності, в порядку спадкування за законом, на 1/2 частину спадкового майна. Не погоджуючись з рішенням нотаріуса, викладеним в свідоцтві позивач, вказуючи, що на час набуття померлим права власності перебувала з ОСОБА_5 в зареєстрованому 20 липня 2012 року шлюбі, з урахуванням положень ст.ст. 60, 61, 67, 70 СК України, ст.ст. 321, 328, 392, ч.1 ст.1261,ч.ч.1, 3 ст.1268, ст.1269 ЦК України вказує, що має право на 1/2 частину спірного майна, як один з подружжя, що пережив іншого та другий спадкоємець за законом першої черги, а тому має право загалом на 3/4 частини квартири.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Вказала, що нотаріусом не перевірено відомостей щодо набуття спадкодавцем права власності на майно. Після отримання свідоцтва про право на спадщину, позивач довідалась про неправомірні дії нотаріуса. Набуття померлим права власності відбулося шляхом міни належної йому до шлюбу з позивачем двокімнатної квартири на однокімнатну квартиру, належну ОСОБА_7 з доплатою ОСОБА_7 на користь померлого суми в розмірі 32400,00 грн., яка була використана для погашення боргів за комунальні послуги ОСОБА_5 Водночас, від позивача під час оформлення договору міни нотаріус отримувала розписку про відсутність заперечень щодо укладання договору міни.

Відповідач у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказуючи, що внаслідок неодноразових обмінів належної померлому нерухомості, останній набув право власності на спірне майно, внаслідок чого майно було особистою власністю померлого і нотаріусом означене враховано під час визначення часток у спадковому майні.

Від третьої особи надійшла заява, у відповідності до якої остання просить розглянути справу за її відсутності, не заперечила проти задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі свідоцтвом про народження серія VI-КИ № 366269 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_5.

У відповідності до свідоцтва про шлюб серія 1-КИ № 225051, 20 липня 2012 року одружилися ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як свідчать надані суду матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_5, 19 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір міни, згідно з яким ОСОБА_7 передала ОСОБА_8 жилу квартиру № 02, що знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області по вул. Червоноармійська, б.2 з доплатою в розмірі 32400,00 грн., а ОСОБА_5 передав ОСОБА_7 жилу квартиру № 46, що знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області по вул. Шевченка (ОСОБА_4), 33 та яка належала ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу жилої квартири, посвідченого 27 листопада 2010 року Приватним нотаріусом ОСОБА_4 Новомосковського міського нотаріального округу дніпропетровської області, право власності на яку зареєстровано КП «Новомосковське БТІ» 02 грудня 2010 року за р.№ 32177458.

28 травня 2015 року ОСОБА_5 помер.

06 червня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

09 червня 2015 року ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 через Посольство України в республіці Корея подано заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

01 грудня 2015 року ОСОБА_3 до нотаріуса подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

03 грудня 2015 року Приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1242, у відповідності до якого посвідчено, що на підставі статті 1261 ЦК України, спадкоємцем зазначеного в свідоцтві майна ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 28 травня 2015 року є: його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка спадкує 1/2 частку та його донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка спадкує 1/2 частку. Майно, на яке видане свідоцтво складається з житлової квартири під № 2, жилою площею 16,0 кв.м., загальною площею 22,0 кв.м., що знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області по вул. Червоноармійська, б.2. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлової квартири видане ОСОБА_3 Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлової квартири ОСОБА_9 ще не видавалось.

22 грудня 2015 року Приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1311, про право на спадщину за законом ОСОБА_9 на 1/2 частку житлової квартири під № 2, жилою площею 16,0 кв.м., загальною площею 22,0 кв.м., що знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області по вул. Червоноармійська, б.2 після смерті ОСОБА_5 який помер 28 травня 2015 року.

Розглядаючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

Водночас, відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Ч.1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Ч.1 ст.1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За ч.1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Ст.1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

П.2.1 Глави 10 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22 лютого 2012 року (надалі Наказ № 296/5) визначає, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

П.4.8 Глави 10 Наказу № 296/5 встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Спадкоємці можуть за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, або за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти (п.4.14 Глави 10 Наказу № 296/5). Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.4.15 Глави 10 Наказу № 296/5).

Згідно з п.4.21 Глави 10 Наказу № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен зясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на - 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Так, за ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, яке придбано у період шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна норма закріплена і у цивільному законодавстві. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Водночас, стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За ст.ст.715, 716 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Належних та допустимих доказів того, що для придбання спадкового майна використано кошти подружжя позивачем, в порушення ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано.

Матеріали справи свідчать, що набуття спадкодавцем права власності на спірне спадкове майно відбулося, хоча і в період шлюбу, однак внаслідок міни належного спадкодавцю на праві власності майна, яке існувало у останнього ще до укладеного з позивачем шлюбу. Відтак, суд приходить до висновку, що спадкове майно житлова квартира, набуте спадкодавцем хоча і за час шлюбу, але внаслідок реалізації особистої власності померлого (тобто - за кошти, які належали йому особисто), внаслідок чого спадкове майно є особистою власністю померлого. Про означене свідчить, окрім іншого, і той факт, що набуття спадкодавцем права власності на спірне майно відбулося із отриманням від контрагента на користь спадкодавця доплати за відчужене за договором міни майно.

При цьому, не містять матеріали справи і належних доказів на підтвердження того, що спірне майно, яке належало померлому за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, рішення суду про визнання спадкового майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, при видачі свідоцтва про право власності на спадщину нотаріусом вірно, із дотриманням положень ЦК України, Глави 10 Наказу № 296/5 визначено частки у спадковому майні та видано свідоцтва про право на спадщину позивача на 1/2 частину, відповідача на 1/2 частину майна, належного померлому на праві особистої власності і підстав для скасування свідоцтва, перерахунку часток у праві власності з поданих доказів та покладених в обґрунтування позову суд не вбачає і в задоволенні позову належить відмовити.

Судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку в спільному майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення в повному обсязі виготовлено 26 квітня 2017 року.

Суддя Д.О. Парфьонов