АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання згоди на виїзд дитини за межі України без згоди батька та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди матері,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2, в інтересах малолітньої ОСОБА_3 2009 рокународження, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 в якому, з уточненнями просила, надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_2 та без згоди батька ОСОБА_1 до Сполучених Штатів Америки та Республіки Австрія з 20 січня 2017 року по 20 січня 2018 року (строком на 1 рік).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано в 2013 році. Від шлюбу народилась донька - ОСОБА_3, яка проживає з нею. За станом здоров'я донька потребує постійного лікування та оздоровлення, що потребує виїзду за кордон. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з метою отримання від останнього нотаріально посвідченого дозволу (згоди) на тимчасовий виїзд доньки за кордон для відпочинку, однак відповідач не відповідає на її звернення, що змусило звернутися з вказаним позовом до суду.

Не погоджуючись із позов, ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просив надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі батька ОСОБА_1 та без згоди матері ОСОБА_2 у період з 20.01.2016 по 21.06.2017 до Австрійської Республіки та Сполучених Штатів Америки.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2013, яким розірвано шлюб, визначено способи його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а відтак в нього є право на поїздки з донькою за межі України без згоди матері. Крім того вказував, що не проти виїзду за кордон дитини разом з матір'ю, про що неодноразово надавав свою згоду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року первісний позов задоволено та відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Справа № 757/64466/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3709/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Бортницька В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції не правильно встановив обставини справи, оскільки він ніколи не перешкоджав виїзду доньки на лікування у супроводі матері, що підтверджується відповідними нотаріально завіреними заявами. Тобто спору, як на те посилається у первісному позові позивач, фактично немає.

Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, як на одну підставу задоволення позову, посилався на доказ, якого взагалі немає в матеріалах справи.

Щодо зустрічного позову, то апелянт посилається на рівність прав батьків, а також на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2013 передбачено право на побачення батька з дитиною.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2013 року, шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 2009 року народження, яка проживає разом з матір'ю.

Позивачка в порядку глави 20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зверталась до нотаріуса з метою передачі заяви Відповідачу про надання дозволу на виїзд їхньої дитини за кордон до м. Відень (Австрія) як безстроково до набуття нею 16-річного віку, так і на обмежений в часі термін перебування дитини за кордоном.

Відмови відповідача в наданні згоди на виїзд за кордон підтверджено свідоцтвами про передачу йому відповідних заяв та їх виконань від 25.05.2016, 17.06.2016, 04.08.2016, 09.12.2016, виданих нотаріусом.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з інтересів дитини, яка потребує лікування за кордоном, оскільки захворювання дитини не лікується в Україні, а також того, що надання вказаного дозволу не позбавляє батька фактичного спілкування з дитиною, оскільки з пояснень відповідача в судовому засіданні встановлено, що він особисто знайомий з лікарем, який лікує дитину і має можливість дізнаватися про періоди.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що дитина не проживає з батьком, відповідно батько не має досвіду догляду за дитиною, надання первинної допомоги про загостренні хронічних захворювань, що може поставити під загрозу здоров'я дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що на справді спору між сторонами не має, оскільки відповідач за первісним позовом ніколи не заперечував проти надання дозволу матері дитини на виїзд за кордон без нього, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Так, на підтвердження того, що ОСОБА_1 неодноразово відмовлявся надати дозвіл ОСОБА_2 на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері та без батька, позивач за первісним позовом надала суду нотаріально завірені свідоцтва приватного нотаріуса Макарової О.П. від 25.05.2016, 17.06.2016, 09.12.2016, копії яких містяться в матеріалах справи(а.с.8-10), відповідно до яких нотаріусом було затверджено той факт, що ОСОБА_1 отримував заяви ОСОБА_2 в яких містилися відомості щодо стану здоров'я їх малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та в яких вона просила ОСОБА_1 протягом п'яти календарних днів з дня отримання заяви надати свою згоду на тимчасовий виїзд до Сполучених Штатів Америки у періоди: з 21 квітня 2016 року по 21 травня 2016 року; з 01 грудня 2016 року по 31 травня 2017 року; з 30 травня 2016 року по 30 листопада 2016 року з метою оздоровлення та відпочинку їх малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_2.

В свідоцтвах затверджено, що ОСОБА_1 отримував вказані заяви, проте двічі відповідей не надавав та одного разу надав відповідь про те, що він не надає відповідної згоди, проте готовий поїхати за межі України, у зазначеному заявником напрямку, разом з колишньою дружиною та донькою.

Вказані свідоцтва є чинними, ОСОБА_1 у законному порядку не оскаржувалися.

Таким чином, достовірно встановлено факт того, що тричі ОСОБА_1 фактично відмовляв ОСОБА_2 у вивезенні їх малолітньої дитини за кордон на лікування та відпочинок без його супроводу.

Посилання апелянта на його нотаріально посвідчені заяви про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері та без його присутності є безпідставними, оскільки у них зазначені відмінні періоди перебування дитини за кордоном, аніж у заявах ОСОБА_2 та ніяким чином не спростовують вище вказані докази відмови відповідача у наданні позивачу необхідних дозволів саме в ті періоди часу, які були б зручними для матері дитини.

Щодо його заперечень проти позову, з посиланням на погодження виїзду за кордон дитини, проте в його супроводі та у супроводі матері, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки у даній справі розглядається інших предмет, а саме надання згоди на виїзд дитини за межі України без згоди батька та у супроводі матері.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про безпідставне посилання суду першої інстанції на свідоцтво нотаріуса про відмову батька у наданні згоди на виїзд за кордон дитини без його супроводу від 04.08.2016р., оскільки позивач за первісним позовом не надала його копію до матеріалів справи, проте враховуючи встановлення інших трьох відмов, які підтвердженні відповідними доказами, вказана обставина не є визначальною для правильного вирішення даної справи та не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції по суті спору.

Безпідставними є і доводи апелянта щодо відмови у задоволенні його зустрічного позову.

Так, рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2014 року, яке набрало законної сили 19.06.2014р., визначено способи участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Вказаним рішенням не визначено право виїзду з дитиною за кордон без супроводу матері.

В рішенні визначено, зокрема, спільний відпочинок двічі на рік під час зимових та літніх канікул терміном на 10 діб, кожен, проте за попереднім узгодженням деталей з матір'ю дитини.

Звернувшись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 просив надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі батька та без згоди матері у період з 20.01.2016 по 21.06.2017, тобто більш ніж 10 днів та за межами канікул дитини.

Не надано ОСОБА_1 і докази того, що ним були вчинені спроби узгодження деталей відпочинку з матір'ю дитини.

Також, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідач зазначає, що звертався до позивача з проханням надати дозвіл на виїзд за межі України разом з донькою без супроводу матері, проте не надав суду докази отримання позивачем такої заяви чи відмови у наданні такої згоди.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, зустрічний позов ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим, а тому суд першої інстанції правильно визначився і з його вирішенням.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді