Справа № 486/847/16-ц
Провадження № 2/486/34/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого - судді Савіна О.І.,

при секретарі Коршак О.В., Архіповій К.В., Зубко Н.Ю.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в інтересах якого діє ОСОБА_6, треті особи: Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. За даною адресою крім нього зареєстровані відповідач, яка є його колишньою дружиною, та їх син ОСОБА_7, однак останні в даній квартирі не проживають з липня 2015 року. В липні 2015 року він з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини, і остання разом з сином ОСОБА_8 почала проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживають до теперішнього часу. Рішенням Южноураїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. ОСОБА_6 з сином було вселено в його квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ними право користування даною квартирою. 30.11.2015 р. ОСОБА_6 склала заяву про те, що вона разом з сином вселилися у вказану квартиру та претензій до нього не мають. Постановою державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції від 10.12.2015 р. виконавче провадження про вселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вищевказану квартиру закінчено у звязку з виконанням рішення суду в повному обсязі. Однак, незважаючи на це відповідачі фактично не вселилися до квартири АДРЕСА_2 і продовжували проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2, де мешкають по теперішній час На даний час ОСОБА_6 фактично утворила нову сімю. Будь-яких перешкод у користуванні належною йому квартирою він відповідачам не створював. Реєстрація відповідачів в належній йому квартирі позбавляє його як власника можливості розпорядитися даним житлом. Вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою № 52 в будинку № 13 по проспекту Незалежності в м. Южноукраїнськ Миколаївської області.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю та просив суд визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування належною їй квартирою № 52 в будинку № 13 по проспекту Незалежності в м. Южноукраїнськ Миколаївської області зі зняттям їх з реєстраційного обліку. Відповідач ОСОБА_6, яка також є законним представником ОСОБА_7, та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, посилаючись на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 16.06.2007 р. перебували у шлюбі, мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_6 ще до реєстрації шлюбу з позивачем була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4, а ОСОБА_7 з 08.04.2008 р.. З літа 2015 року відносини між подружжям погіршилися і позивач почав створювати відповідачам перешкоди у користуванні вказаною квартирою в наслідок чого 21.10.2015 р. Южноукраїнським міським судом Миколаївської області ухвалено рішення у цивільній справі № 486/1394/15-ц про вселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7. На виконання даного рішення суду 30.11.2015 р. останніх було вселено у спірну квартиру відділом ДВС. 29.12.2015 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано. З січня 2016 року позивач знову почав створювати відповідачам перешкоди і в березні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до відділу ДВС про відновлення виконавчого провадження. В травні 2016 року відділом ДВС було відновлено виконавче провадження з виконання рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. про вселення відповідачів у спірну квартиру. З постанови державного виконавця від 16.08.2016 р. про закінчення виконавчого провадження вбачається, що позивач дійсно не виконує рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. за що на нього накладено відділом ДВС штрафні санкції та матеріали були надіслані до правоохоронних органів за ст. 382 КК України, яка передбачає невиконання рішення суду. Підставою визнання особи такою, що втратила право користування квартирою передбачено ст. 405 ЦК України. Як видно з наведеного відповідач не могла проживати у спірній квартирі, так як позивач створює перешкоди щодо її проживання. У разі визнання малолітнього ОСОБА_7 таким, що втратив право користування квартирою, будуть порушені права дитини, оскільки ОСОБА_6 не має власного житла. Посилання позивача на крадіжки відповідачем ОСОБА_6 майна у спірній квартирі не ґрунтуються на рішеннях суду, а тому є порушенням конституційного принципу презумпції невинуватості. Просили суд відмовити позивачу у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_4 проти вимог позивача не заперечувала.

Представник Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області в судове засідання не зявився, однак від даного управління надійшов лист, в якому просить суд розглянути справу без участі його представника.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог в частині визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житлом, мотивуючи тим, що згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може проживати за однією адресою і бути зареєстрованою за іншою адресою. Відповідно до ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. За усною домовленістю батьків ОСОБА_7 залишився проживати з матірю, але це не дає право батьку зняти дитину з реєстраційного обліку за місцем проживання батька, оскільки дитина може бути зареєстрована як за місцем проживання матері, так і батька. Зареєструвати ОСОБА_7 за іншою адресою не має можливості, а тому у разі зняття його з реєстрації за місцем проживання позивача, будуть порушені житлові права дитини. Просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_7 з реєстраційного обліку.

Під час розгляду справи по суті встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 19.04.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_9, та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. № 9, 10).

Відповідно довідки (виписки з домової книги про склад сімї та реєстрації) від 19.07.2016 р., виданої Центром надання адміністративних послуг міста Южноукраїнськ, за вищевказаною адресою зареєстровані позивач, його мати ОСОБА_4, його колишня дружина відповідач ОСОБА_6 та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відповідач ОСОБА_6 була зареєстрована в даній квартирі 23.06.2006 р., відповідач ОСОБА_7 08.04.2008 р. (а.с. № 11).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 16 червня 2007 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом РАЦС Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, за актовим записом № 114. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29.12.2015 р. шлюб між останніми розірвано, рішення набрало законної сили 16.01.2016 р. (а. с. № 12).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 фактично припинили шлюбні відносини в липні 2015 року і остання разом з сином ОСОБА_8 почала проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення Южноураїнського міського суду Миколаївської області від 21.10.2015 р. ОСОБА_6 з сином було вселено в квартиру АДРЕСА_1 та визнано за ними право користування даною квартирою (а. с. № 13).

Згідно копії заяви ОСОБА_6 адресованої начальнику відділу ДВС Южноукраїнськог міського управління юстиції ОСОБА_10 від 30.11.2015 р., вона разом з сином вселилися у квартиру АДРЕСА_3 та претензій до ОСОБА_5 не мають (а.с. № 16).

Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Южноукраїнського міського управління юстиції ОСОБА_11 від 10.12.2015 р. виконавче провадження про вселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вищевказану квартиру закінчено у звязку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

Однак, як стверджує позивач, відповідачі фактично не вселилися до квартири АДРЕСА_2. Будь-яких перешкод відповідачам у користуванні належною йому квартирою він не створював. З 27 липня 2015 року відповідачі в його квартирі не проживають.

Вислухавши сторони, представника відповідача, третю особу ОСОБА_4, представника органу опіки та піклування, враховуючи позицію Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази, якими сторони обґрунтовують свої доводи та заперечення, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як доказ своїх позовних вимог ОСОБА_5 надав суду копію довідки від 28.07.2016 р., виданої головою ОСББ «Незалежність 13» про те, що ОСОБА_6 з сином фактично н проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з 27.07.2015 р., її особистих речей в квартирі не має (а. с. № 23).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_12 підтвердила, що ОСОБА_6 разом з сином в серпні 2015 року переїхала з квартири АДРЕСА_2 і з того часу останні в даній квартирі не проживають.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що під час її гостювання в грудні 2015 року та в січня 2016 року у ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_2 речей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в даному помешканні не було, в дану квартиру вони не приходили і не проживали в ній.

Свідок ОСОБА_14 підтвердив факт проживання відповідачів більше року в квартирі АДРЕСА_4 з чоловіком на імя Андрій.

Будь-яких доказів, які б спростовували твердження позивача та покази свідків стосовно непроживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та її представником суду не надано.

Доводи представника відповідача ОСОБА_6 на те, що відповідач не могла проживати у спірній квартирі, так як позивач створює перешкоди щодо її проживання, не можуть бути прийняті судом, оскільки залишилися не доведеними.

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 з липня 2016 року не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_6 понад один рік не проживає у вказаній квартирі, суд вважає, що вона втратила право на користування цим житлом.

Позовні вимоги стосовно зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку не можуть бути задоволені, так як є передчасними, оскільки відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» N 1382-IV від 11 грудня 2003 року, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою зняття з реєстрації місця проживання особи.

Що стосується позовних вимог про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житлом, то суд вважає, що вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідо до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що підстави для визнання неповнолітнього ОСОБА_7 таким, що втратив право кристування квартирою № 52 в будинку № 13 по проспекту Незалежності в м. Южноукраїнськ відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно квитанції № 5 від 02.08.2016 р. позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 580 гривень (а. с. № 1), тоді як відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду немайнового спору фізичною особою становила в 2016 році 551,20 гривень.

Таким чином, стягненню з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 275,60 гривень.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60, 177, 179, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Управління державної міграційної служби у Миколаївській області, в особі Южноукраїнського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, ОСОБА_4, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, такою, що втратила право користування квартирою № 52 в будинку № 13 по проспекту Незалежності в м. Южноукраїнськ Миколаївської області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 275,60 (двісті сімдесят пять гривень шістдесят копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду ОСОБА_15