АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Арапіна Н.Є.
№22-ц/796/4580/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики.

У мотивування вимог посилалася на те, що згідно договору купівлі-продажу квартири 21 березня 2006 року вона разом з ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях.

При купівлі квартири вона погодилась внести більшу частину грошей, оскільки ОСОБА_4 не мала достатньо коштів для придбання окремої квартири.

Так, вона за ОСОБА_4 внесла 22 000 доларів США, про що пізніше її син ОСОБА_3 написав розписку від 29.10.2007 року.

Відповідно до розписки 20 березня 2006 року ОСОБА_3 позичив у неї 22 000 доларів США, які він зобов'язався повернути без визначення в розписці конкретної дати повернення.

За весь час ОСОБА_3 не повернув жодної копійки та в даний час повертати не збирається, а тому борг ОСОБА_3 складає 22 000 доларів США, що в перерахунку на гривню складає 542 300 грн (1 долар США = 24,65 грн).

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України станом на липень 2016 року три проценти річних становлять 162 690 грн.

Оскільки ОСОБА_4 не бажала враховувати внесок, який фактично у неї позичив ОСОБА_3, вони повинні нести солідарну відповідальність по борговій розписці.

З урахуванням наведеного просила суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 22 000 доларів США (в еквіваленті на травень 2015 року 542 300 грн), а також 162 690 грн процентів річних.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що в судовому засіданні вона підтвердила, що 21 березня 2006 року відбулась купівля-продаж квартири АДРЕСА_1. Дана квартира придбана на неї та ОСОБА_4 в рівних долях. За квартиру вона передала продавцю ОСОБА_5 суму 277 750 грн, а ОСОБА_4 тільки 35 000 грн. Таким чином, її внесок за придбання квартири склав на 22 000 доларів США більше.

Вказує, що розписка від 29.10.2007 року була написана пізніше укладення договору позики та купівлі-продажу квартири, але в розписці зазначено, що 20.03.2006 року ОСОБА_3 позичив у неї 22 000 доларів США. Це відповідає фактичним обставинам, оскільки напередодні купівлі-продажу квартири була усна домовленість про передачу нею за квартиру більшої суми грошей та зобов'язання ОСОБА_3 сплатити вказану заборгованість, або придбати для неї на ці гроші окрему однокімнатну квартиру.

Посилається, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що на підтвердження фактичного передання грошових коштів особисто ОСОБА_3 не надано доказів, проте сама розписка ОСОБА_3 і є таким доказом.

Звертає увагу й на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повинні нести солідарну відповідальність. При цьому, зобов'язання ОСОБА_4 випливає з договору купівлі-продажу квартири.

Крім того, суд, відмовляючи у задоволенні позову, посилався на ст. 216 ЦК України та що недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Проте, ніхто з відповідачів про недійсність правочину - розписки від 29.10.2007 року в суд не звертався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2007 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 розписку в якій зазначено, що 20 березня 2006 року він взяв у борг у ОСОБА_2 22 000 умовних одиниць (доларів) для купівлі мамі у рівних частинах квартири по АДРЕСА_1. Умовами даної угоди була компенсація боргу або при необхідності купити ОСОБА_2 однокімнатну квартиру на Березняках чи поблизу. ОСОБА_2 наполягає на купівлі квартири, а він не віддав ні однієї гривні в якості компенсації боргу. Він погоджується на будь-яке рішення суду аби її вимоги були задоволені. Це визнано ще тим, що житло з моменту продажу її квартири по АДРЕСА_2, подорожчало у 2 рази, а він у найближчі 20 років не зможе віддати їй 22 000 умовних одиниць. (а.с. 34)

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-1967цс15.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного суду України від 08 червня 2016 року в справі №6-1103цс16.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_4, оскільки остання розписку про позику грошових коштів не складала і відповідно кошти не отримувала.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи розписка ОСОБА_3 від 29.10.2007 року містить умови про отримання грошових коштів у сумі 22 000 доларів, дату отримання коштів - 20 березня 2006 року, а також зобов'язання відповідача повернути позичену суму.

У суді першої інстанції представником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. (а.с. 36-37)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року в задоволенні заявленого клопотання було відмолено, оскільки відповідач ОСОБА_3 відмовився надавати у добровільному порядку зразки почерку та підпису, а будь-яких матеріалів щодо зразків почерку та підпису відповідача до клопотання не долучено. (а.с. 37-40)

Згідно із ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 відмовився надавати зразки підпису та почерку, до суду апеляційної інстанції із клопотанням про призначення судово-почеркознавчої експертизи не звертався, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання факту написання спірної розписки ОСОБА_3

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила суду, що між нею, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була попередня домовленість, що вона передає 22 000 доларів США на купівлю квартири, а ОСОБА_3 бере на себе зобов'язання повернути вказані кошти. Вона свої зобов'язання виконала та сплатила 22 000 доларів США за купівлю квартири АДРЕСА_1, яка в подальшому була оформлена на неї та ОСОБА_4 у рівних частинах.Саме на виконання даної домовленості ОСОБА_3 і надав розписку від 29.10.2007 року про отримання ним у борг 22 000 доларів США.

ОСОБА_2 підтвердила, що безпосередньо кошти на квартиру не передавала відповідачам, а кошти були передані продавцю за всю квартиру з огляду на те, що ОСОБА_3 взяв на себе обов»язок погасити борг.

В апеляційному суді ОСОБА_3 була надана для огляду розписка з метою визначення написання цієї розписки саме ним. У результаті огляду розписки ОСОБА_3 пояснив, що розписка написана нібито почерком, схожим на його. Проте він її не визнає.

Колегія суддів розцінює розписку ОСОБА_3, як боргову, за якою він зобов'язався повернути ОСОБА_2 22 000 доларів США за придбання квартири його матері.

Всі заперечення відповідача ОСОБА_3 зводяться до того, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2012 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволені позову про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, переведення на неї прав та обов'язків покупця на 89/100 частин квартири і визнання за нею права власності на цю частку і цим рішенням не встановлено, що квартира придбана за позичені у нього кошти.

Обставини, встановлені цим рішенням, не є преюдиційними при розгляді даної справи, оскільки спір віршувався між ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, тобто між іншими сторонами і з інших питань.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14.

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року роз'яснено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 22 00 доларів США, що станом на 12.04.2017 року за курсом Національного банку України становить еквівалент 591 663,27 грн (22 000 доларів США * 26,893785 грн = 591 663,27 грн).

У позовній заяві ОСОБА_2 просила також стягнути три проценти річних у відповідності до ст. 625 ЦК України, які станом на липень 2016 року становлять 162 690 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з розписки від 29.10.2007 року в ній не визначений чіткий строк повернення позики, а лише зазначено, що ОСОБА_3 в найближчі 20 років не зможе віддати ОСОБА_2 її 22 000 доларів.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила суду, що до пред'явлення позовної заяви вона до ОСОБА_3 з вимогою про повернення позики не зверталася.

Інших доказів звернення до ОСОБА_3 з досудовою вимогою про повернення коштів матеріали справи не містять.

Отже, в даному випадку строк повернення коштів слід обчислювати протягом тридцяти днів від дня пред'явлення ОСОБА_2 позовної заяви, яким є 01.08.2016 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 трьох відсотків річних у розмірі 162 690 грн.

До суду першої інстанції представником ОСОБА_4 - ОСОБА_7 було подано заяву про застосування строку позовної давності. (а.с. 53-54)

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як зазначалося вище розписка ОСОБА_3 не містить строку повернення позики, а тому строк виконання зобов'язання слід обчислювати з часу звернення ОСОБА_2 до суду з позовної заявою про стягнення боргу за договором позики.

У суді апеляційної інстанції було оголошено перерву для надання відповідачами доказів досудового звернення ОСОБА_2 з вимогою повернути позику, вирішення питання про необхідність призначення почеркознавчої експертизи, проте ОСОБА_3 не заявив клопотання про призначення такої експертизи і в суді апеляційної інстанції та не надав докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 зверталася до нього з вимогою про повернення боргу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не пропущено трирічний строк для звернення до суду з вимогою про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно частин 1, 3, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, в силу Закону України «Про судовий збір» звільнення від сплати, тому, враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог ОСОБА_2, з ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5404,05 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 5944,45 грн.

Керуючись ст. 192, 202, ч. 1, 2 ст. 207, ст. 256, 257, ч. 1, 5 ст. 261,ст. 533, ч. 2 ст. 625, ст. 1046, ч. 2 ст. 1047, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, статтями 88, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 22 000 доларів США, що еквівалентно 591 663 грн 27 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 162 690 грн відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5 404 грн 05 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 944 грн 45 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва