Справа № 309/3007/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 квітня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі СОЧЦІ І.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України та ОСОБА_4 госпіталю Державної прикордонної служби України про відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, на рішення Хустського районного суду від 6 грудня 2016 року, -

встановила:

ОСОБА_2 06.09.2016 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 прикордонного загону ДПС України мотивуючи наступним. 25.02.2015 позивача було мобілізовано для проходження військової служби та було направлено до ОСОБА_3 прикордонного загону ДПС України, де було призначено на посаду інспектора прикордонної служби І категорії, начальника групи чергових відділення інспекторів прикордонної служби за місцем дислокації н.п. Ракош відділу прикордонної служби «Яблунівка».

28.12.2015 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю позивача, в якій він отримав тяжкі тілесні ушкодження. У день ДТП позивача було госпіталізовано до Хустської ЦРЛ, де він лікувався до 05.01.2016, після чого був направлений до ОСОБА_4 госпіталю ДПС України у м. Львові. Відповідно свідоцтва про хворобу від 11.05.2016 № 134/422, виданого Військово-лікарською комісією госпіталя, травми були отримані внаслідок нещасного випадку, повязаного з проходженням військової служби.

За таких обставин, відповідно до ст. 11 п. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він мав право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоровя, а за відсутності таких за місцем проходження військової служби, а також у невідкладних випадках мав право на одержання медичної допомоги у державних або комунальних закладах охорони здоровя за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Ця норма закону не була дотримана ОСОБА_3 прикордонним загоном ДПС України, позивач був змушений оплачувати своє лікування власним коштом. Це безумовно спричинило позивачу не тільки матеріальні, а й моральні збитки. Будучи впевненим у гарантованому державою безоплатному лікуванні, в результаті йому довелося витрачати власні та позичені кошти.

Посилаючись на ці обставини, на ст.ст. 22, 23, 1166-1168, 1173 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 прикордонного загону ДПС України у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 22323,60 грн, моральної шкоди 15000,00 грн.

Ухвалою Хустського районного суду від 24.10.2016 участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 госпіталь ДПС України.

Рішенням Хустського районного суду від 06.12.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. На думку сторони, суд першої інстанції не встановив обставини справи та дав невірну оцінку наявним у ній доказам.

Так, позивачем було доведено, що він за власний кошт купляв частину медикаментів, відповідні квитанції щодо сплати коштів збігаються в часі з періодом лікування, при цьому, оплата за лікування та оплата медикаментів є різними речами, а медикаментами позивач повинен був бути забезпечений безоплатно.

Суд неправильно застосував норму матеріального права щодо відсутності підстав для виплати одноразової грошової допомоги у звязку із втратою працездатності позивачем унаслідок дій, вчинених у стані алкогольного спяніння, оскільки це не стосується предмету спору.

До спірних правовідносин належало застосувати положення ст. 11 п. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

У письмових запереченнях на апеляцію, поданих відповідачами ОСОБА_3 прикордонним загоном і ОСОБА_4 госпіталем ДПС України, вказується на її необґрунтованість, відповідачі просять скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначають, зокрема, що:

ДТП мала місце в позаслужбовий час, не повязана з виконанням обовязків військової служби, позивач діяв на свій розсуд і у власних інтересах, окрім цього, на момент ДТП керував транспортним засобом перебуваючи у стані алкогольного спяніння;

позивач отримав у військово-медичних закладах усю необхідну медичну допомогу, включаючи неодноразові оперативні втручання та реабілітацію, за рахунок держбюджету;

так само відповідно до закону позивав отримав невідкладну медичну допомогу у Хустській ЦРЛ включно із необхідними медичними препаратами, безпосередньо до відповідачів позивач по відшкодування коштів на лікування та закупівлю ліків установленим порядком не звертався, відповідних претензій не предявляв, хоча був обізнаний зі своїми правами та з обовязками, передбаченими, зокрема, військовими Статутами;

позивач не надав доказів відповідних медичних призначень, рецептів на обґрунтування придбання ліків;

компенсація військовослужбовцю за самостійно придбані лікарські засоби та товари медичного призначення законодавством не передбачена;

позивач власними діями завдав собі шкоди, тоді як відповідачі довели відсутність своєї вини у заподіянні будь-якої шкоди позивачу, натомість забезпечили реалізацію ним права на безоплатну медичну допомогу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_3 прикордонного загону ДПС України ОСОБА_7 і ОСОБА_8, відповідача ОСОБА_4 госпіталю ДПС України ОСОБА_9, які скаргу позивача не визнали, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду узгоджується з вимогами закону, відповідає обставинам справи та ґрунтується на її матеріалах і доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що старший прапорщик ОСОБА_2 перебуваючи на військовій службі та обіймаючи посаду інспектора прикордонної служби І категорії, начальника групи чергових відділення інспекторів прикордонної служби за місцем дислокації н.п. Ракош відділу прикордонної служби «Яблунівка» ІІІ категорії (тип В) ОСОБА_3 прикордонного загону 28.12.2015 у смт. Вишково Хустського району Закарпатської області потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася внаслідок зіткнення керованого ним мопеда марки «Viper» із автомобілем НОМЕР_1. Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді тяжкої скелетної травми: відкритий багатоуламковий перелом кісток правої гомілки на всьому протязі (розтрощення кісток) із зміщенням важкою травмою (розчавленням) мяких тканин, забійно-рваних ран лівої гомілки, множинних забоїв та саден голови і правої верхньої кінцівки, травматичного шоку ІІ ступеня та ін. При госпіталізації позивача цього ж дня до Хустської районної лікарні був проведений тест на вживання алкоголю, який дав результат 0,8%.

ДТП за участю ОСОБА_2 сталася під час проходження ним військової служби, проте, у вільний від виконання безпосередніх службових обовязків час, тому нещасний випадок не повязаний із виконанням позивачем обовязків військової служби.

28.12.2015 позивача було госпіталізовано до Хустської районної лікарні, де була надана медична допомога і здійснювалося лікування до 05.01.2016, після чого його було доставлено на лікування до м. Львова для продовження стаціонарного лікування у ОСОБА_4 госпіталі ДПС України, яке тривало по 22.02.2016. У госпіталі позивачу були за його згодою проведені два складні оперативні втручання. У період з 24.03. по 29.03.2016 ОСОБА_2 повторно перебував на лікування і госпіталі, після чого 12 діб проходив реабілітацію в санаторії ДПС України «Аркадія» (м. Одеса), а з 18.04. по 11.05.2016 втретє проходив лікування в госпіталі. Вартість безкоштовного лікування позивача в госпіталі склала 36697,63 грн, вартість реабілітації у відомчому санаторії 3384,00 грн.

Постановою військово-лікарської комісії ОСОБА_4 госпіталю ДПС України від 28.03.2016 № 89 встановлено, що травма ОСОБА_2 одержана в результаті нещасного випадку, повязана з проходженням військової служби (а.с. 85).

Наказом по 27-му прикордонному загону Західного регіонального управління ДПС України (ОСОБА_3 прикордонний загін) від 13.07.2016 № 131-ос ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини і знято з усіх видів забезпечення (а.с. 18).

Ці обставини підтверджуються Актом розслідування нещасного випадку, що стався 28.12.2015, затвердженим Тво начальника ОСОБА_3 прикордонного загону 28.01.2016 (а.с. 42-45), медичною документацією (а.с. 8-11, 13-14, 77-88), іншими матеріалами справи і ніким не заперечуються по суті.

Особа вправі вимагати повного відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої їй винною, протиправною поведінкою іншої особи, в т.ч., моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя; відсутність вини у шкоді доводить заподіювач, водночас розмір завданої шкоди доводиться позивачем (ст.ст. 11-16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Особа може також вимагати відшкодування шкоди, завданої їй незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, яка відшкодовується державою, органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Частина 1 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» містить положення, відповідно до якого за відсутності за місцем проходження військової служби… військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоровя чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоровя за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Ґрунтуючись на цих нормах закону ОСОБА_2 предявив до ОСОБА_3 прикордонного загону ДПС України позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, у ході вирішення якого до участі в справі в якості співвідповідача було притягнуто ОСОБА_4 госпіталь ДПС України. Позивач виходив із того, що мав право на медичну допомогу суто за державний кошт, проте, вимушений був купляти ліки, медичні вироби, необхідні для лікування, тощо за власні кошти, чим йому було завдано майнової та моральної шкоди.

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування предявлених вимог лежить на позивачеві і таке не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Позов може бути задоволено за умови його обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Суд першої інстанції мав підстави не погодитися з правовою позицією позивача, яка не ґрунтується на законі, а предявлений виходячи з такої позиції позов не ґрунтується на доказах.

Позивачем не спростовані доводи відповідачів стосовно вжиття ними усіх необхідних і можливих на відповідний час заходів для забезпечення за рахунок наявних матеріальних засобів і коштів, якими фінансуються з державного бюджету відповідні підрозділи і військово-медичні заклади, лікування позивача включно із оперативними втручанням із додатковим залученням фахівців, його транспортування, реабілітації тощо. Гарантоване Конституцією України (ст. 49), Основами законодавства України про охорону здоровя (ст.ст. 6-8), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (ст. 11), іншими нормами законів право позивача на отримання медичної допомоги за рахунок державного фінансування було дотримане.

Позивачем у справі не доведено обставин, які б вказували на те, що відсутність придбаних за його кошт ліків, медичних засобів і матеріалів унеможливила б надання необхідної і кваліфікованої медичної допомоги та лікування, що такі допомога і лікування не будуть здійснені за рахунок передбаченого для цього державою фінансування, а право позивача на одержання медичної допомоги та лікування не буде забезпечене чи у лікуванні буде відмовлено.

Унормоване правило про надання позивачу медичної допомоги за рахунок коштів бюджетів відповідних лікувальних закладів саме по собі не виключає можливості придбання позивачем за свої або залучені кошти ліків, медичних засобів і матеріалів і використання їх за згодою пацієнта лікувальним закладом (лікарем) у лікувальному процесі встановленим порядком. Водночас таке ініціативне, за погодженням із лікувальним закладом (лікарем) придбання пацієнтом ліків і матеріалів, реалізація ним особистого права на одержання лікування відповідно до свого бажання, рекомендацій у контексті якості, строків лікування і т.ін., не створюють для лікувального закладу обовязку відшкодувати пацієнту вартість таких ліків і медичних засобів за рахунок коштів, із яких фінансується заклад, зокрема, на придбання ліків і засобів для лікувального процесу в межах забезпечення права громадян на одержання безоплатної медичної допомоги. Законодавством такий обовязок теж не передбачений. Понад те, такі дії пацієнта не спричиняють виникнення у лікувального закладу деліктного зобовязання (складу цивільного правопорушення, що тягне обовязок відшкодувати шкоду потерпілому). Ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством і не є обовязковим для нього (ст. 19 Конституції України, ст. 14 ч. 2 ЦК України).

Відтак, ОСОБА_2 не мав передбачених нормами законів, на які послався, підстав для предявлення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя. Таку шкоду ані ОСОБА_3 прикордонним загоном ДПС України, ані притягнутим додатково відповідачем ОСОБА_4 госпіталем ДПС України позивачу не було завдано, винної, протиправної їх поведінки (дій, бездіяльності) у спірних правовідносинах не встановлено, відповідачі довели відсутність своєї вини у заподіянні позивачу шкоди, про яку він ставив питання.

Вже лиш наведені обставини виключали можливість задоволення позову, який ґрунтується на неправильному тлумаченні дійсних обставин справи та законодавчих положень. У частині власне доказування розміру шкоди позов теж необґрунтований і недоведений. Так, якщо йдеться про витрати на придбання ліків, медичних засобів і матеріалів, необхідних для лікування, то такі, у разі наявності підстав для стягнення коштів, повинні підтверджуватися розрахунковими документами про придбання відповідних препаратів і засобів згідно із рецептами лікаря, конкретним курсом і періодом лікування тощо. Ці вимоги позивачем не дотримані, з копій наявних у справі документів (а.с. 20-23) наразі неможливо із певністю зробити висновки у контексті обставин, що підлягають доказуванню (ст. 179 ч. 1 ЦПК України). За обставинами справи для лікування (протезування) позивача був використаний набір імплантатів для остеосинтезу гомілки, вартість якого в рахунку-фактурі від 28.01.2016 № 2801/061, складеному фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10, зазначена в розмірі 16800,00 грн (а.с. 20). Утім, у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 визнала, що доказів їх оплати немає і такі суду не надані, зі свого боку представник госпіталю пояснив, що відсутність цих імплантатів мала б наслідком не відмову від лікування, а вимушене застосування менш досконалої технології та більш тривалої процедури лікування.

Попри відсутність підстав для стягнення з відповідачів коштів на відшкодування позивачу моральної шкоди як таких, колегія суддів констатує, що у справі відсутнє будь-яке обґрунтування щодо розміру предявленої до стягнення суми (підстави визначення саме такої суми, обставини, з яких виходив позивач при розрахунку шкоди і т.ін.).

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції про відмову в позові є правильним по суті, доводи апеляції цього не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України скаргу слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5, відхилити, рішення Хустського районного суду від 6 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді