У х в а л а

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Лебединської міської ради Сумської області, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради», Реєстраційної служби Лебединського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лебединський м'ясокомбінат», Товариства з обмеженою відповідальністю «Трімекс» про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, застосування наслідків недійсності правочину, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації; за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лебединський м'ясокомбінат» до ОСОБА_4, треті особи: Лебединська міська рада Сумської області, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету Лебединської міської ради», Реєстраційна служба Лебединського міського управління юстиції у Сумській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трімекс», про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 05 вересня 1983 року по 11 лютого 2002 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Лебединський м'ясокомбінат». У квітні 1991 року їй надано кімнату у гуртожитку підприємства по вул. Фрунзе, 48 у м. Лебедина Сумської області.

На підставі договору найму службового приміщення від 08 січня 1995 року їй, як працівнику комбінату, було надано окрему двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, якою вона користується по теперішній час.

Зазначала, що з квітня 1991 року по теперішній час постійно проживає та користується зазначеним приміщення, жодних претензій щодо звільнення вказаного приміщення їй не надходило.

У червні 2015 року вона звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на житлове приміщення за набувальною давністю та під час розгляду вказаної справи їй стало відомо, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Лебединський м'ясокомбінат» (далі - ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат») на підставі договору купівлі продажу від 07 квітня 2004 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трімекс» (далі - ТОВ «Трімекс»).

У свою чергу, ТОВ «Трімекс» отримало зазначений будинок на підставі договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 15 березня 2004 року, укладеного між ним та Відкритим акціонерним товариством «Лебединський м'ясокомбінат» (далі - ВАТ «Лебединський м'ясокомбінат»), яке було ліквідоване. Право власності на будинок останньому належало на підставі свідоцтва про право власності, видане виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року.

Посилаючись на те, що видача свідоцтва про право власності на гуртожиток ВАТ «Лебединський м'ясокомбінат» є незаконною та такою, що потягла за собою укладення двох договорів купівлі-продажу без належних на те правових підстав, що в результаті позбавило її права на житло, а тому просила: скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету від 25 грудня 2003 року № 320, застосувати наслідки недійсності правочину, а саме -вказаного свідоцтва, визнавши недійсними договори купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладені 15 березня 2004 року між ВАТ «Лебединський м'ясокомбінат» та ТОВ «Трімекс», 07 квітня 2004 року між ТОВ «Трімекс» та ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» в частині купівлі-продажу гуртожитку № АДРЕСА_1, загальною площею 234,6 кв.м., житловою 134,1 кв.м.; скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» на гуртожиток № АДРЕСА_1 загальною площею 234,6 кв.м, житловою - 134,1 кв.м, скасувати державну реєстрацію зазначених договорів купівлі-продажу цілісного майнового комплексу в частині купівлі-продажу гуртожитку під № АДРЕСА_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

У листопаді 2015 року ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» звернулося із зустрічним позовом та просило визнати за ним право власності на гуртожиток по АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги тим, що є добросовісним набувачем спірного майна за відплатним договором, а ОСОБА_4 не є стороною укладених між сторонами оспорюваних договорів купівлі-продажу та не є власником гуртожитку, відтак позбавлена права витребовувати спірне майно.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 01 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету від 25 грудня 2003 року № 320.

Застосовано наслідки недійсності правочину - свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Лебединської міської ради 14 січня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету від 25 грудня 2003 року № 320 та визнано недійсними договори купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладені 15 березня 2004 року між ВАТ «Лебединський м'ясокомбінат» та ТОВ «Трімекс», 07 квітня 2004 року між ТОВ «Трімекс» та ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» в частині купівлі-продажу гуртожитку № АДРЕСА_1, загальною площею 234,6 кв.м, житловою площею 134,1 кв.м.

Скасовано державну реєстрацію права власності ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» на гуртожиток № АДРЕСА_1, загальною площею 234,6 кв.м, житловою площею 134,1 кв.м.

Скасовано державну реєстрацію договорів купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладених 15 березня 2004 року між ВАТ «Лебединський м'ясокомбінат» та ТОВ «Трімекс», 07 квітня 2004 року між ТОВ «Трімекс» та ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» в частині купівлі-продажу гуртожитку № АДРЕСА_1, загальною площею 234,6 кв.м., житловою 134,1 кв.м.

У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 26 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат», апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що протоколом № 6 загальних зборів членів трудового колективу «Лебединського м'ясокомбінату» від 02 листопада 1995 року було узгоджено план приватизації державного комунального підприємства «Лебединський м'ясокомбінат» та відповідно до акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу, поряд з іншим рухомим та нерухомим майном, увійшов і гуртожиток, який у подальшому було передано правонаступнику ДП «Лебединський м'ясокомбінат» - ВАТ «Лебединський м'ясокомбінат» відповідно до законодавства, яке діяло на момент приватизації зазначеного державного підприємства.

При цьому, апеляційним судом правильно зазначено, що свідоцтво про права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю (гуртожиток), видане на підставі рішення виконкому Лебединської міської ради від 25 грудня 2003 року, не є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України,а є лише документом, яким підтверджено факт виникнення права власності у ВАТ «Лебединський м'ясокомбінат» на вказане нерухоме майно, право власності на яке останній набув у порядку приватизації цілісного майнового комплексу, тому неможливо застосовувати наслідки недійсності правочину до вказаного свідоцтва.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» з інших правових підстав, апеляційний суд правильно зазначив, що оскільки ТОВ «Лебединський м'ясокомбінат» набуло право власності на спірне майна на підставі правочину, у подальшому була проведена державна реєстрація його права власності на зазначене майно, тому й відсутні підстави для визнання права власності ще й судовим рішенням.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С. Ткачук

І.М. Фаловська