Справа № 716/481/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.02.2017 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Пухарєвої О.В.

при секретарях Кульки О.М., Барабащук О.А., Климус Г.В.,

з участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих та збережених коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою ( в якій в подальшому уточнювала позовні вимоги) до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих та збережених коштів. В обґрунтування позову посилається на те, що вона, перебуваючи на роботі в Іспанії, в період з 2005 року по 2010 рік систематично направляла своїй сестрі відповідачці ОСОБА_3 через міжнародну банківську систему "Western Union" кошти в різних сумах за домовленістю про те, що після її приїзду на Україну, ОСОБА_3 поверне їй всі надіслані нею кошти. Всього позивачкою передано, а відповідачкою отримано від неї кошти в розмірі 23932,01 евро. Однак, після її приїзду в Україну, ОСОБА_3 відмовила їй в поверненні зазначених коштів, посилаючись на відсутність у неї таких. Тому, у жовтні 2013 року вона змушена була звернутися до правоохоронних органів із заявою про те, що ОСОБА_3 зберігає її кошти та відмовляється повертати їх. Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_3, набувши майно, за рахунок іншої особи, (кошти, які вона їй надсилала), зберігає та не повертає їх без достатньої правової підстави. У звязку з цим позивач просить стягнути з відповідача на її користь 23932,01 євро, що в еквіваленті станом на 06.02.2017 року відповідно до курсу гривні по відношенню до євро 100 євро 29, 08 грн. становить 695942 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позовну вимогу підтримали, просили її задовольнити. Представник позивача зазначила, що між сестрами була домовленість про передачу грошей на збереження, а після повернення на вимогу позивача відповідач мала повернути всі надіслані їй кошти. При цьому упродовж 2007-2008 років позивач надіслала відповідачу 1613 доларів США, які дозволила їй витратити на власні потреби, у звязку з чим ці гроші не вимагає їй повернути. У квітні 2010 року позивач повернулася в Україну, але їй не потрібні були гроші, які зберігалися у відповідача. У 2013 році вона звернулася в усній формі до відповідача про повернення грошей, проте сестра відмовила їй. У звязку із цим вона в липні 2013 року звернулася до правоохоронних органів із заявою про шахрайство, з цього часу вважає, що її сестра зберігає гроші без достатніх правових підстав.

Відповідач та її представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що в кінці 90-х років її сімя та сімя ОСОБА_1 розпочали спільний бізнес по вирощуванню сільськогосподарської продукції, під час ведення якого у них виникли борги. У 2003 році її сестра ОСОБА_1 поїхала за кордон на заробітки, звідки висилала їй кошти. При цьому відповідач визнала, що отримала від позивача 23 932,01 євро. Але між ними не було домовленості про збереження коштів, оскільки вона їх витрачала на потреби сімї позивача та повернення боргів, зароблених в спільному бізнесі. При цьому сестра знала, куди саме витрачаються зароблені нею гроші. Після повернення ОСОБА_1 з Іспанії у 2010 році вона прозвітувала перед сестрою про витрати надісланих нею грошей. У сестри не було до неї претензій навіть на залишок грошей в розмірі 67248 грн., залишених для неї особисто. Пізніше у 2012 році вони розділили бізнес, частину отриманих грошей від вирощеного урожаю та майна у вигляді сільськогосподарської техніки отримав чоловік сестри ОСОБА_6. З цього часу у них розпочалися суперечки і сестра згадала про гроші, які вона направляла із Іспанії та захотіла їх повернути. ОСОБА_3 також зазначила, що не визнає позовну вимогу, оскільки отримані від сестри гроші вона, за погодженням з останньою, витратила за призначенням. А решту 67248 грн. відмовляється повернути у звязку з тим, що ці гроші були враховані при розділі спільного бізнесу та їх отримав ОСОБА_6.

Представник відповідача заявив в судовому засіданні про застосування до заявленої вимоги строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачу стало відомо про порушення її права ще з квітня 2010 року, оскільки після проведення взаємозвірки з відповідачем вона достовірно дізналася, що надіслані нею гроші витрачені і переконалася куди саме, а відповідач у звязку з цим не збирається їх повертати. Саме з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, проте позивач не вимагала грошей, тому що у неї не було в цьому потреби, а лише у липні 2013 року звернулася до правоохоронних органів, вважаючи це письмовою вимогою.

Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що упродовж 2003-2009 років позивач ОСОБА_1 здійснювала через систему проведення валютних операцій «Форін ексчейндж компані» ЛТД Іспанія грошові перекази в Україну отримувачу ОСОБА_3 За цей період відповідачем ОСОБА_3 від позивача ОСОБА_1 отримано кошти на загальну суму 23 932,01 євро. Зазначене підтверджується копіями довідок з перекладом на українську мову ( а.с.11-14), а також копіями квитанцій міжнародної банківської системи "Western Union" (а.с. 26-59). Зазначені обставини також не заперечували в судовому засіданні сторони справи.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, із системного аналізу наведених вище норм матеріального права слід дійти висновку, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 24 квітня 2014 року № 6-122цс14, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Допитана в судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 показала, що вона поїхала на заробітки в Іспанію, щоб покращити матеріальне забезпечення своєї сімї. Спочатку вона надсилала гроші своєму чоловікові та сину. В подальшому сестра ОСОБА_3 запропонувала, щоб вона пересилала гроші їй з метою збереження. Те, що сестра користувалася її грошами вона знала, але ОСОБА_3 обіцяла, що всі гроші їй поверне. Коли вона приїхала в Україну в квітні 2010 року, вони із сестрою зробили документальну звірку надісланих грошей. В підтвердження наявності у сестри документа про направлення грошей вона ставила на кожному банківському документі свій підпис та на хрест перекреслювала. Проте фразу «зауважень та претензій по даній сумі немає» вона не писала. В цей час у неї не було потреби вимагати повернення від сестри грошей, оскільки в неї ще були зароблені за кордоном кошти. У 2013 році вона посварилася із сестрою, почала вимагати повернення грошей в усній формі, однак сестра не погоджувалася повертати її кошти. Вважає, що з цього часу відповідач ОСОБА_3 зберігає її гроші не законно. У звязку із цим в липні 2013 року звернулася із заявою до правоохоронних органів про незаконне заволодіння грошами шахрайським способом.

Судом встановлено, що з метою повернення вищезазначених коштів в розмірі 23931,01 євро позивач ОСОБА_1 в липні 2013 року звернулася до Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області із заявою про вчинення ОСОБА_3 по відношенню до неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. За результатами досудового розслідування старшим слідчим СВ Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_7 14 жовтня 2013 року винесена постанова про закриття кримінального провадження в зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Зазначене вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 14.10.2013 (а.с.24-25).

Також встановлено, що питання про стягнення з відповідача зазначених коштів було предметом розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Так, у жовтні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Заставнівського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення 23931,01 євро за договором позики. Рішенням Заставнівського районного суду від 23.12.2014 (а.с.85-86), залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 31.03.2016 року (а.с.87-89), а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.07.2016 ( а.с.122) в задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Заставнівського районного суду від 23.12.2014 встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також їх чоловіки свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були пов'язані спільною фінансово-господарською діяльністю, яка полягала у вирощуванні сільськогосподарських культур з метою їх подальшого продажу. Вказана діяльність здійснювалася без створення будь-якої організаційно-правової форми юридичної особи, діяльність та реєстрація яких передбачена Главою 7 ЦК України. Взаємовідносини між сторонами базувалися виключно на довірливих взаємостосунках, оскільки сторони є рідними сестрами та довіряли одна одній. Жодним чином в письмовій формі не регламентувалася діяльність ведення спільного бізнесу. Виїзд в 2003 році позивача ОСОБА_1 за кордон в Іспанію був пов'язаний виключно із скрутним матеріальним становищем сімей сторін та наявністю боргових зобов'язань перед кредиторами, які виникли під час ведення спільної господарської діяльності. За період перебування позивачем ОСОБА_1 в Іспанії остання відправила, а відповідач ОСОБА_3 отримала грошові кошти в розмірі 23931,01 євро, які в подальшому були витрачені на різні потреби, зокрема: підтримання господарської діяльності спільного бізнесу (погашення боргів, придбання сільськогосподарської техніки, оренда землі тощо), поточні витрати обох сімей. Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 частину коштів отримувала на його прохання, а також, що частина коштів отримана відповідачем була витрачена на потреби життєдіяльності його сім'ї. Сторони в 2010 та 2012 роках проводили взаємозалік по отриманим та витраченими сторонами коштам, які витрачалися як на підтримання спільної господарської діяльності так і на особисті потреби обох сімей (а.с.85 зв. бік).

Дана обставина також підтверджується наданими відповідачем ОСОБА_3 в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи копіями платіжних доручень про отримання грошових коштів з відповідними відмітками та підписом позивача (а.с. 134-205).

Також рішенням Заставнівського районного суду від 23.12.2014 року та ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 31.03.2016 року ( а.с.87-89) встановлено, що між сторонами виник спір з приводу ведення спільної господарської діяльності пов'язаний з неможливістю реального поділу прибутків та активів, саме в результаті цього між сторонами виникли неприязні стосунки. Правовідносини, що виникли між сторонами за своєю суттю є спором, що виник в ході провадження господарської діяльності між сторонами, оскільки позивач стверджувала, що надавала гроші ОСОБА_3 для ведення спільного бізнесу (а.с.87 звор.бік).

З огляду вищенаведеного вбачається, що в судовому засіданні встановлено факт отримання відповідачем ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_6 в порядку виконання договірних зобовязань між сторонами з метою витрат на різні потреби.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що вона висилала спірні кошти ОСОБА_3 з метою збереження також спростовуються її суперечливими поясненнями, які вона надавала в судовому засіданні під час розгляду цивільної справи №716/1566/14-ц про те що вона надсилала гроші сестрі в якості допомоги для ведення бізнесу, утримання сімї, будівництва та власні потреби, а також показаннями (будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання), наданими нею 16.07.2013 під час допиту слідчим як потерпілою, про те, що вона зичила гроші сестрі без процентів та в даному судовому засіданні під час допиту, як свідка, про те, що гроші надсилалися сестрі для збереження.

Разом з цим, відповідач ОСОБА_3 в своїх пояснення в даному судовому засіданні та показаннях, наданих під час розгляду цивільної справи №716/1566/14-ц чітко та послідовно виклала суть правовідносин які склалися між сторонами, вказавши, що кошти, які переказувала позивач із Іспанії вона не позичала і не мала зберігати, оскільки витрачала на потреби, повязані із веденням спільного сімейного бізнесу та життям сімї.

Таким чином, в судовому засіданні не знайшло підтвердження належними та допустимими доказами, що позивач, перебуваючи на роботі в Іспанії упродовж 2003- 2009 років передавала гроші відповідачу для збереження, а у 2013 році були припинені правові підстави для їх збереження.

При цьому, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши докази, подані сторонами суд приходить до висновку про те, що між сторонами по справі склались договірні відносини, а тому набуття однією із сторін зобов'язання грошових коштів за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

За таких обставин, суд вважає, що заявлена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Заявлене клопотання представником відповідача про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності звернення до суду із вказаним позовом не підлягає задоволенню, оскільки суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог по суті за безпідставністю заявлених вимог.

На підставі ч.1, п.2 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст. 202, ч.ч.1,2 ст. 205, ч.1 ст.207, ч.ч.1,2 ст.509, 1212 ЦК України, керуючись ст.10,11, ч.3 ст. 61, 208-209, 214-215,218, 293 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з часу проголошення, якщо сторони не подадуть апеляційну скаргу на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Заставнівський районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Пухарєва