АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1635/17 Головуючий 1 інст. Попрас В.О.
Справа № 646/6271/16-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в:

31 травня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнив та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу № ТСЦ 6341/1/2892 від 05 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оформлений Територіальним сервісним центром №6341 регіонального сервісного центру МВС в Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він з відповідачем ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 1990 року по 11 листопада 2003 року. Після розірвання шлюбу вони продовжували жити однією сімєю. Факт сумісного проживання однією сімєю без укладення шлюбу з 11 листопада 2003 року по 01 квітня 2014 року встановлений заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2015 року, яке набрало законної сили.

Під час сумісного проживання однією сімєю без укладення шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, колір бежевий, кузов WDD2163711A018759, номерний знак НОМЕР_1 (далі по тексту - автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500), який ОСОБА_1 вважав сумісно набутим майном.

Після звернення позивача у суд, за його клопотанням ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 травня 2016 року було накладено арешт на легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_3 вже після винесення ухвали про накладання арешту на майно продала легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500 відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2016 року № ТСЦ 6341/1/2892.

Позивач вважав, що ОСОБА_3, продаючи автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, грубо порушила законне право власності позивача на частину у спільному майні, оскільки він згоди на укладання договору купівлі-продажу не давав. При цьому посилався на статті 228, 230, ЦК України.

Також, посилаючись на частину 1 статті 321 ЦК України, частину 1 статті 387 ЦК України, позивач вказав, що неправомірними діями відповідачів право власності позивача було порушено і він був безпідставно позбавлений належного йому на справі сумісної власності майна.

Позивач вважав, що ОСОБА_3 неправомірно, без згоди позивача, з порушенням його прав та нормативно-правових актів, передала у власність відповідачки ОСОБА_4 транспортний засіб, частка в якому належить позивачу за законом, у звязку з чим були порушені норми чинного законодавства та права позивача, як власника на спільне сумісне майно подружжя.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу № ТСЦ 6341/12892 від 05 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оформлений Територіальним сервісним центром № 6341 регіонального сервісного центру МВС в Харківській області.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на необґрунтованість та незаконність рішення, невірне застосування судом норм матеріального права, невстановлення дійсних обставин справи, що призвели до винесення неправомірного рішення, порушивши права позивача.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 1990 року по 11 листопада 2003 року.

Після розлучення вони продовжували жити однією сімєю. Факт сумісного проживання однією сімєю без укладення шлюбу з 11 листопада 2003 року по 01 квітня 2014 року встановлений заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2015 року, яке набрало законної сили.

Під час сумісного проживання однією сімєю без укладення шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали декілька автомобілів.

В тому числі, в 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали два аналогічних легкових автомобіля MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску: один з яких - бежевого кольору, кузов WDD2163711A018759, номерний знак НОМЕР_1, був зареєстрований за ОСОБА_3, другий автомобіль - сірого кольору, кузов WDС1648861А445551, державний номер НОМЕР_2, який був зареєстрований за позивачем ОСОБА_1

Зазначені автомобілі перебували у користуванні тієї із сторін, за ким автомобіль був зареєстрований та залишився в його користуванні після 01 квітня 2014 року, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перестали проживати однією сімєю, а в подальшому кожен з них розпорядився цими автомобілями.

Данні обставини підтверджують представники сторін, що кожен з цих автомобілів був придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для особистого користування.

05 травня 2016 року згідно з договором купівлі-продажу № ТСЦ6341/1/_2892 ОСОБА_3 продала їх спільній дочці ОСОБА_4 легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, бежевого кольору, кузов WDD2163711A018759, номерний знак НОМЕР_1.

16 червня 2015 року ОСОБА_1 зняв з обліку зареєстрований на нього легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, сірого кольору, кузов WDС1648861А445551, державний номер НОМЕР_2 з метою послідуючої реалізації, що вбачається з довідки №31/20-3205 від 03 червня 2016 року Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з положень статей 10, 11, 60 ЦПК України, статей 15, 203, 215, 228, 230 ЦК України, статей 60, 61, 65, 68 СК України та тих обставин, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розпорядились зареєстрованими на їх імя аналогічними автомобілями MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, придбаними ними під час сумісного проживання однією сімєю без укладення шлюбу, на свій розсуд, при чому відповідач продала автомобіль, який був зареєстрований на її імя, їх рідній дочці. Суд прийшов до висновку, що звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 намагається повернути кошти за придбання автомобіля в звязку з наявністю у нього права на відповідну компенсацію його частки у відчуженому відповідачкою ОСОБА_3 спільному майні, тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Згідно з довідкою № 31/20-4384 від 11 серпня 2016 року Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України під час перереєстрації легкового автомобіля MERCEDES-BENZ CL-500, кузов WDD2163711A018759, номерний знак НОМЕР_1, дані щодо наявності обмежень відчуження зазначених транспортних засобів були відсутні. Аналогічна перевірка проводилась по відповідним базам даних «УГОН-СНД», «АРЕШТ», «АРМ-РОЗШУК» працівником Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України при знятті з реєстрації та реєстрації 05 травня 2016 року права власності на автомобіль за ОСОБА_4, що вбачається з даних на запит суду документів, які стали підставою для реєстрації автомобіля.

Отже, враховуючи викладене, судова колегія вважає, що спірний договір купівлі-продажу вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами, перереєстрація транспортного засобу проведена Регіональним сервісним центром в Харківській області МВС України з дотриманням відповідних процедур, тобто форма укладання договору відповідає вимогам закону.

Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_3 при продажу автомобіля ввела в оману покупця ОСОБА_4 щодо обставин, які мають істотне значення, суду не надано, тому відсутні підстави для визнання спірного правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача щодо недійсності спірного правочину, в звязку з тим, що правочин був вчинений без згоди позивача, з порушенням його права власності на спільне сумісне майно подружжя.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про визнання правочину недійсним з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна.

Таким чином, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_5