АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року про закриття провадження по цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії та постанови старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пацуріної ОксаниВасилівни, стягувач: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

В С Т А Н О В И ЛА:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2016 закрито провадження у даній справі (а.с. 33-35).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення скарги.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що скарга не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Дарницьким районним судом м. Києва на виконання ухваленого рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 102 630,50 грн. та судового збору в сумі 1 026,31 грн., видано виконавчі листи, які пред'явлені стягувачем до виконання.

22.08.2016 державним виконавцем відкрито виконавче провадження і розпочато процедуру примусового виконання рішення суду (а.с. 10-13).

Постановами державного виконавця від 31.08.2016 накладено арешт на майно боржника та стягнуто з боржника виконавчий збір (а.с. 6-9).

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просила визнати дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пацуріної О.В. щодо накладення арешту на все її майно незаконними та скасувати постанови про арешт майна і стягнення виконавчого збору (а.с. 2-5, 20-23).

Справу було призначено до розгляду на 13.03.2017 (а.с. 24).

В судовому засіданні 13.03.2017 судом закрито провадження у справі з огляду на те, що необхідною передумовою для прийняття рішення про відмову чи задоволення вимог скарг, зокрема є розгляд публічно-правового спору ОСОБА_3 (щодо її вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору), розгляд якого має проводитись за правилами адміністративного судочинства, з урахуванням положень ст.ст. 2, 3, 17 КАС України.

У зв'язку з викладеним, слід зазначити, що постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 21.05.2012 № 5 «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України законів України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), яким Закон України «Про виконавче провадження» викладено у новій редакції, та від 17 листопада 2011 року № 4054-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень адміністративного судочинства», яким внесено зміни до статей 18 та 181 Кодексу адміністративного судочинства України - внесено зміни та викладено текст постанови у новій редакції.

Зокрема Пленум ВАСУ роз'яснив, що при розгляді справ із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР), міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), законами України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XII «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 4 листопада 2010 року № 2677-VI). іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

Відповідно до частини першої статті 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, суди при визначенні юрисдикції повинні виходити з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною четвертою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

У розумінні Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. При цьому судам слід ураховувати, що до сторін, які можуть оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби належать також їх представники за законом чи договором.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

З матеріалів справи вбачається, що до суду зі скаргою на дії та постанову про арешт майна звернувся боржник, тобто сторона виконавчого провадження по виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва, а отже, з огляду на вищевикладене, дана скарга в цій частині підлягає розгляду судом загальної юрисдикції в порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Що стосується оскарження боржником постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, то слід зазначити, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Прийнята державним виконавцем постанова про накладення штрафу на боржника, не виконана самостійно, є підставою для її примусового виконання.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Тому слід ураховувати, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Також до юрисдикції адміністративних судів належать справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні (п. 6 постанови Пленуму ВАСУ від 13.12.2010 № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», зі змінами).

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про те, що дана скарга в цілому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а отже доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині скасування оскаржуваної ухвали. Натомість не можуть бути задоволенні вимоги скарги про постановлення судом апеляційної інстанції нової ухвали про задоволення скарги, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Таким чином, з огляду на наведене вище та враховуючи вимоги ст.ст. 307, 311 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 311, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року про закриття провадження у справі - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва