Справа № 473/623/17
РІШЕННЯ

іменем України

"05" квітня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої: судді - Лузан Л.В., при секретарях судового засідання - Бінько М.А., Багрін І.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, площею 0,0501 га, яка розташована на території Вознесенської міської ради та надана для обслуговування жилого будинку № 41 по вул. Осадчого в м. Вознесенську Миколаївської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на підставі договору довічного утримання, посвідченого 03.11.2005 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу, належить жилий будинок № 41 по вул. Осадчого в м. Вознесенську Миколаївської області.

Проте земельна ділянка, надана для обслуговування вищевказаного будинку, не була предметом договору довічного утримання, в зв'язку з чим залишилась зареєстрованою за попереднім власником житлового будинку ОСОБА_4

Зважаючи на те, що до особи, яка набула у власність жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені або яка необхідна для обслуговування цих об'єктів та яка належить відчужувачу майна, позивач просила визнати її власником земельної ділянки, площею 0,0501 га, що розташована по вул. Осадчого, 41 в м. Вознесенську Миколаївської області.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на недійсність договору довічного утримання, який вона має намір оспорювати.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом встановлено що 03.11.2005 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області був посвідчений договір довічного утримання.

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_4 передав у власність відповідачу належний йому на праві власності жилий будинок № 41 по вул. Осадчого в м. Вознесенськ Миколаївської області. В свою чергу відповідач зобов'язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_4 та його дружину, ОСОБА_5, забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою на лікування.

28.04.2011 року ОСОБА_4 помер. ОСОБА_5 померла 05.12.2016 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за ОСОБА_1, як набувачем за вищевказаним договором довічного утримання, зареєстровано право власності на жилий будинок № 41 по вул. Осадчого в м. Вознесенську Миколаївської області.

Зазначений жилий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0501 га , яка зареєстрована на праві власності за колишній власником будинку ОСОБА_4, відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 15.02.1994 року виконкомом Вознесенської міської ради Миколаївської області.

Відповідно до ч.1,3 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

За правилами ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку,будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування.

Згідно роз'яснень, наданих п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року і до 01 січня 2004 року) право власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщені будівлі або яка необхідна для їх обслуговування могло переходити до набувача відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно - правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року N 1702-VI.

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід виходити з аналізу змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності , що дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України, ухваленій у справі за № 6-2цс15 від 11.02.2015 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Між тим, доказів, що позивач неправомірно набула право власності на жилий будинок, який розташованій на спірній земельній ділянці, представником відповідача не надано.

За таких обставин, враховуючи наведене, цивільне право позивача відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає захисту шляхом визнання її власником земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, та необхідна для його обслуговування.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212 - 215, 218, 223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділом у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на земельну ділянку, площею 0,0501 га, яка розташована на території Вознесенської міської ради Миколаївської області та надана для обслуговування жилого будинку № 41 по вул. Осадчого в м. Вознесенську Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Лузан