Справа № 296/8117/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"18" січня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І., позивача ОСОБА_1

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

26.09.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 101, в будинку № 4 по вулиці Бальзаківська в місті Житомирі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.08.2014 року позивач, її дочка та син набули у власність вказану квартиру. Окрім неї у квартирі зареєстрований але не проживає більше трьох років чоловік ОСОБА_2. Оскільки відповідач без поважних причин не проживає в квартирі більше шести місяців, вважає, що його слід визнати таким, що втратив право на житло згідно ст. 71, 72 Житлового кодексу України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи.

Відповідач у відповідності до ч. 9 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи через оголошення в пресі, а саме в газеті «Житомирщина» № 141-142 (20645) від 27.12.2016 року (а.с.58 ).

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України.

Заслухавши учасників судового процесу, свідчення свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлене наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з вересня 2006 року та мають двох дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Встановлено, що ОСОБА_5 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач), ОСОБА_3 в рівних частках набули на праві спільної приватної власності квартиру №101,102, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 22.12.2008 року (а.с.12-13) та витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14).

Рішенням Корольовського районного м.Житомира від 31.01.2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано (а.с.25).

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 282 від 23.07.2014 року ОСОБА_2 було надано дозвіл здійснити дарування належної йому частки приватизованої двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на імя малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 за умови збереження за малолітньою дочкою ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3, належної їй частки зазначеної вище квартири (а.с. 18-19).

Відповідно до договору дарування частини квартири від 06.08.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 (відповідачем) та ОСОБА_4 (в інтересах якого діяла законний представник мати ОСОБА_1П.) дарувальник безоплатно передав у власність обдарованому 1/3 частину квартиру № 101,102 в будинку №4 по вул. Бальзаківська в м. Житомирі (а.с.8), що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10-11).

Отже, відповідач не є власником квартири АДРЕСА_2.

Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти.

Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р. вказується, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до довідки № 2200 від 20.09.2016 року виданої на ім'я ОСОБА_1 ТОВ КК КомЕнерго-Житомир, АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1, колишній чоловік-Стелюк Ю.В., син - ОСОБА_4, донька ОСОБА_3. (а.с. 23).

Відповідно до актів від 25.02.2015 року, 16.02.2016 року, 29.06.2015 року, 25.09.2016 року які оформлені комісією у складі посадових осіб ТОВ КК КомЕнерго-Житомир та за участю сусідів, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, однак не проживає за вказаною адресою не більше трьох років (а.с. 19, 21, 22, 24).

Позивач, як свідок, в судовому засіданні засвідчила про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі більше тьох років, 1/3 частину квартири передарував сину.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні засвідчив про те, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірній квартирі три роки. Зараз проживає в іншому місці.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні засвідчила про те, що після розірвання шлюбу відповідач виїхав, його речей в квартирі немає. Відомо, що відповідач виїхав з квартири після розірвання шлюбу з позивачем.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні засвідчила про те, що з позивачем тісні дружні стосунки, дружать 5-6 років. Відповідача за адресою позивача давно не бачила, дітьми він не займається.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні засвідчив про те, що з позивачем дружить 2 роки, відповідача ніколи не бачив, речей відповідача в квартирі теж не бачив.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі, яка належить його колишній дружині більше трьох років без поважних причин і будь які домовленості між сторонами з приводу проживання у вище вказаній квартирі відсутні. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача. Наявність реєстрації не свідчить про факт постійного проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено, сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57 - 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 - 551,20 грн. витрат зі сплати судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Корольовським районним судом м. Житомира, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення суду, протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя О. Й. Адамович