Справа №588/772/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Маслов В. В.
Номер провадження 22-ц/788/194/17 Суддя-доповідач - Кононенко О. Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов про надання продукту кредитних карт № б/н від 03 березня 2015 року, станом на 08 червня 2016 року в сумі 27613,85 грн. та судові витрати в сумі 1190,59 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не дослідив той факт, що жодної реструктуризації по вказаних в рішенні кредитних договорах не відбулося. Банком не надано доказів укладання додаткових угод за кредитними договорами № 1,2,3,4. Угода має посилання про зменшення розміру заборгованості, але відомостей про те, за рахунок якого скасування зменшується розмір боргу, угода не містить. Жодних податків, пов'язаних з прощенням боргів по угоді за результатами 2015 року йому не нараховано.

Крім того, банком не надано доказів, що він отримував будь-яку банківську карту по угоді та отримав (зняв) з карти кредитні кошти в сумі 22403,57 грн.

До позовної заяви позивачем був наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який не стосується реструктуризації заборгованості по кредитам, а регулює кредитні відносини сторін. З вказаними правилами ніхто його не ознайомив при підписанні угоди. В угоді є посилання на інші умови та правила надання продукту кредитних карт, які позивачем до справи не додавались.

Банком порушено порядок проведення реструктуризації боргу, а угода від 03 березня 2015 року не містить обов'язкових вимог, визначених регулятором банківської системи України, які б давали можливість її ідентифікувати як угоду про реструктуризацію заборгованості.

Рішення суду не оскаржується в частині відмови у задоволенні позову банку щодо стягнення заборгованості з пені та комісії.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток, метою якої є створення сприятливих умов для виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань по кредитному договору № SAMDN6607 від 25 січня 2008 року (договір № 1), № SUTWW4018 від 31 січня 2011 (договір № 2), № SAMDNWFC6 від 14 березня 2014 року (договір № 3), № б/н від 24 березня 2011 року (договір № 4), а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток (а.с. 12).

Відповідно до п.п. 1.1-1.4.2 Генеральної угоди, сторони домовилися про зменшення поточної заборгованості позичальника за зазначеними вище кредитними договорами, а також сторонами було визначено розмір заборгованості позичальника за кожним кредитним договором на дату підписання Генеральної угоди.

У пункті п. 1.8 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.

У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 22403,57 грн. на строк 36 місяців в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% у місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 30 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 812,8 грн. для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 березня 2018 року.

Згідно з п.п. 2.2 Генеральної угоди, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 3710,61 грн.

Для надання послуг, банк видає позичальнику карту згідно з п. 2.1. Генеральної угоди (п. 2.3 Генеральної угоди).

Пунктом 2.5. Генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з Генеральною угодою, Умовами та правилами.

Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

У пункті 2.10 Генеральної угоди сторонни погодили, що позичальник доручає банку без додаткових погоджень, перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 2525 грн. на будь-який відкритий рахунок в банку.

Таким чином, умовами Генеральної угоди сторони визначили, що внаслідок домовленості про реструктуризацію заборгованості за кредитними договорами № № 1, 2, 3, 4, узгоджений розмір заборгованості позичальника перед банком становить 22403 грн. 57 коп. та передбачили порядок її погашення шляхом сплати обумовленої суми кредиту.

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання Генеральної угоди від 03 березня 2015 року відповідачу було видано кредитну картку № НОМЕР_1 із встановленим кредитним лімітом в розмірі 22403,57 грн. (а.с. 80-81).

З виписки банку по картковому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що відповідач здійснював платежі по картці на виконання Генеральної угоди (а.с. 100-101).

Згідно з розрахунком заборгованості за Генеральною угодою № б/н від 03 березня 2015 року, станом на 08 червня 2016 року заборгованість складає 31959,19 грн., з яких: 20678,93 грн. - заборгованість за кредитом; 3224,31 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3710,61 грн. - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди; 4345,34 грн. - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом (а.с. 30).

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені та комісії за користування кредитом, суд послався на те, що одночасне задоволення вимог, а саме: стягнення штрафу, пені та комісії, матиме своїм наслідком недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Проте, рішення суду в цій частині не оскаржується, а тому, враховуючи принцип диспозитивності, колегія суддів не має права робити висновки щодо його законності.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови виконання зобов'язання за Генеральною угодою, не надавши позивачу своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції правильно встановлено та не спростовано відповідачем, що банк виконав своє зобов'язання та надав йому строковий кредит у розмірі 22403 грн. 57 коп., на умовах, встановлених Генеральною угодою, а останній порушив умови виконання зобов'язання за Генеральною угодою, не надавши позивачу своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом, внаслідок чого станом на 08 червня 2016 року у нього утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 20678 грн. 93 коп., процентам за користування кредитом - 3224 грн. 31 коп. та штрафу - 3710 грн. 61 коп.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що при підписанні Генеральної угоди він не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості позичальник надав свою письмову згоду, що дана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, а також Тарифами складають кредитний договір (а.с. 12, на звороті).

Тобто сторони з дотриманням приписів ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України домовились у письмовій формі щодо всіх істотних умов договору. Доказів протилежного відповідачем не надано.

Посилання ОСОБА_3 у скарзі на те, що він не отримував банківську картку по Генеральній угоді та не отримав з неї кошти в сумі 22403,57 грн., були предметом розгляду в суді першої інстанції. Позивачем було доведено належними доказами, що відповідачу дійсно видавалась банківська картка № НОМЕР_1 за Генеральною угодою з кредитним лімітом 22403,57 грн., а згідно з випискою по картковому рахунку, відповідач здійснював платежі по картці на виконання Генеральної угоди після її укладення.

Твердження ОСОБА_3, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток від 03 березня 2015 року, була підписана ним з метою врегулювання спору, який розглядався Тростянецьким районним судом Сумської області, про стягнення з нього заборгованості за договором б/н від 24 вересня 2013 року у розмірі 16688,58 грн., спростовується умовами Генеральної угоди, метою якої є створення сприятливих умов для виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань по кредитному договору № SAMDN6607 від 25 січня 2008 року (договір № 1), № SUTWW4018 від 31 січня 2011 (договір № 2), № SAMDNWFC6 від 14 березня 2014 року (договір № 3), № б/н від 24 березня 2011 року (договір № 4), а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23 березня 2015 року у цивільній справі № 588/147/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24 вересня 2013 року у розмірі 16688,58 грн. (а.с. 48-50).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року

залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді -