У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ВоєводіноїНаталі Миколаївни, ОСОБА_9 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договорів дарування, іпотечного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 30 жовтня 2003 року до дня офіційної реєстрації шлюбу - до 01 жовтня 2008 року. Вказувала, що у жовтні 2003 року вони уклали шлюб на батьківщині в Азербайджані за правилами Шаріату, після чого її батьками були подаровані для облаштування сім'ї та передані ОСОБА_5 15 тис. доларів США, з якими вони разом приїхали до м. Миколаєва на постійне проживання. Факт проживання однією сім'єю встановлений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2016 року.

Зазначала, що у перших числах листопада 2003 року ними на зазначені кошти було придбано самочинно збудовані нежитлові приміщення, що розташовані по АДРЕСА_1. 05 листопада 2003 року ними за ці кошти було засновано Приватне підприємство «Шафаят» (далі - ПП «Шафаят»), проте чоловік зазначив власником у статуті цього підприємства тільки себе. 28 листопада 2003 року за рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради зазначена нерухомість введена в експлуатацію як адміністративно-побутовий торгівельний комплекс, після чого її чоловік отримав свідоцтво про право власності на цей комплекс та у статут ПП «Шафаят» внесено зміни щодо юридичної адреси підприємства, де зазначено АДРЕСА_1.

У подальшому вони за спільні кошти подружжя провели реконструкцію придбаних нежитлових приміщень, ремонт та добудову нових приміщень, а також 02 квітня 2008 року придбали земельну ділянку за цією ж адресою для обслуговування вказаних приміщень, яка була оформлена на ім'я чоловіка. У 2015 році вона дізналася про те, що чоловік без її дозволу подарував спільне майно - торгівельний комплекс та земельну ділянку ОСОБА_6, а потім це майно було передаровано ОСОБА_7, а у подальшому передано в іпотеку останнім на виконання боргових зобов'язань перед ОСОБА_9 Між тим це майно ніколи реально не передавалося нікому з обдарованих та не вибувало з володіння та користування її родини. На її думку, договір дарування, укладений між її чоловіком та ОСОБА_6, прямо порушує її права та не відповідає положенням ст. 203 ЦК України та ст. 65 СК України.

Просила визнати право спільної сумісної власності подружжя її та ОСОБА_5 на адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 2 518 кв. м, розташовану за цією ж адресою; визнати недійсним договір дарування вказаного цілісного майнового комплексу, укладений 25 вересня 2010 року між ПП «Шафаят» та ОСОБА_6, та посвідчений приватним нотаріусом Валієвою В.В.; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для обслуговування адміністративно-побутового та торгівельного комплексу по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2010 року між тими ж сторонами; визнати недійсним іпотечний договір, укладений 22 квітня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М.; витребувати зазначене спільне майно подружжя з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та зобов'язати приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіну Н.М. скасувати заборону відчуження зазначеного майна, накладену у зв'язку з посвідченням договору іпотеки.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з 06 червня 2007 року по 01 жовтня 2008 року (дата реєстрації шлюбу в органах РАЦС).

Судами встановлено, що 05 листопада 2003 року ОСОБА_5 особисто засновано ПП «Шафаят», рішенням господарського суду Миколаївської області від 07 березня 2007 року визнано за ПП «Шафаят» право власності на цілісний майновий комплекс, в тому числі на самочинно переплановані та збудовані по АДРЕСА_1 будівлі.

За таких обставин, правильним є висновок судів про те, що виникнення права власності у ПП «Шафаят» на спірне майно відбулося до фактичних шлюбних відносин ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Доказів про те, що позивачка вкладала кошти у придбання зазначеного майна матеріали справи не містять. На час виникнення права власності на вказане майно вона була малолітньою особою у віці 13 років.

Колегія суддів також погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що укладення ПП «Шафаят» 02 квітня 2008 року договору про викуп земельної ділянки для обслуговування цілісного майнового комплексу, відчуження цієї нерухомості за договорами дарування від 25 вересня 2010 року, пов'язані з реалізацією майнових прав цього приватного підприємства, засновником та учасником якого був ОСОБА_5, а відтак такі дії юридичної особи не впливають на інтереси та права позивачки.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої й апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М. Леванчук А.О. Ступак О.В.