У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: позивача і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду від 28 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна та документів з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 про витребування майна та документів з чужого незаконного володіння.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивачі покликались на його незаконність та необґрунтованість, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом тих обставин, що в матеріалах справи міститься ухвала Рівненського районного суду від 9 грудня 2015 року. Відповідно до цієї ухвали право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було визнане за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 в рівних частках кожному. ОСОБА_3 відмовився від належної йому ? частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку на користь своєї доньки замість сплати аліментів на її користь.

Вважають, що відповідач обізнаний з усіма характеристиками та індивідуальними ознаками спірного майна. Доказами наявності спірного майна є зміст листів правоохоронних органів, які були додані до позову.

На їхню думку, спірне майно не може бути визнане особистою власністю відповідача, оскільки воно придбане до розірвання шлюбу. Між тим, він створює позивача перешкоди в користуванні спірним майном, оскільки не бажає передавати його колишній дружині.

Зважаючи на наведене та те, що твердження суду про відсутність доказів щодо їхнього права власності на спірне майно і факт його незаконного вибуття не відповідає дійсним обставинам справи, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь в справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивачів, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності позову, оскільки вимоги позивачів не ґрунтуються на об'єктивних та переконливих доказах, які свідчили би про законність набуття ними спірного майна, яке з таких міркувань підлягало би витребуванню разом з документацією на їхню користь від відповідача.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Рівненського районного суду від 9 грудня 2015 року, що набрала законної сили, визнано мирову угоду, за умовами якої право спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1, визнане за ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 у рівних частках (по 1/4 кожному). В рахунок припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 відмовився від належної йому 1/4 частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1, на користь своєї доньки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 23-28).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вважаючи, що відповідач при поділі майна протиправно заволодів водозабірним насосом Євро-Аква з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою, кабелем), зварювальним апаратом, шуруповертом, набором ключів від домоволодіння, які належать позивачам, останні у травні 2016 року звернулися до суду з позовом про витребування майна та документів з володіння ОСОБА_3

Між тим, повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких наполягали позивачі, застосуванню при вирішенні спірних правовідносин не підлягають, районний суд обґрунтовано залишив позов без задоволення.

Судом зроблено правильний висновок про неприйнятність тверджень ОСОБА_1 про те, що належним доказом на підтвердження його права власності на водозабірний насос була згода батька відповідача повернути насос, що засвідчено у висновку інспектора Рівненського районного ВП Рівненського відділу ГУНП у Рівненській області від 20.02.2016 року.

Також декларація про готовність об'єкта до експлуатації не вказує про факт придбання позивачами водозабірного насоса Євро-Аква з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою і кабелем).

Обґрунтованим висновком суду є те, що доказом придбання майна можуть слугувати, зокрема, товарний чек, касовий чек реєстратора розрахункових операцій, накладна, видаткова накладна тощо. Тобто фактичні дані, які безпосередньо стосуються самої обставини придбання майна. Однак жодного із наведених доказів, що очевидно підтверджували б факт купівлі позивачами водозабірного насоса з усім необхідним обладнанням (клапаном, трубою і кабелем), зварювального апарата, шуруповерта, ключів від домоволодіння не були надані суду.

Важливою обставиною для пред'явлення віндикаційного позову є те, що індивідуально визначене майно має зберегтися в натурі. Власник може вимагати повернення саме своєї речі - остання повинна мати індивідуальні ознаки, які дозволили б установити, що це саме та річ, яка належала власнику, й останній відповідно до принципів цивільного судочинства повинен це довести.

При пред'явленні такого позову власник управі вимагати повернення лише свого майна, яке збереглося в натурі. Тому такий позов не може бути задоволений, коли у відповідача речі вже немає.

Отже, позивач у таких справах згідно з загальними засадами доказування у цивільному процесі зобов'язаний довести ще й реальну наявність зазначеної речі у відповідача. В протилежному випадку мова повинна йти не про витребування майна, а про відшкодування заподіяних збитків (ст. 1166 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.ст. 387 і 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається, а також має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст.ст. 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому вбачається, що суд першої інстанції сприяв поданню позивачами прийнятних та переконливих доказів на обґрунтування заявлених ними вимог. Проте всупереч цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели суду тих обставин, на які вони посилалися як на підтвердження пред'явленого позову. Також вірно враховано, що рішення суду в будь-якому випадку не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позов не є доведений належними і допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду щодо належності спірного майна позивачам спростовуються правильністю висновків суду.

Не можна погодитися через їх необґрунтованість і з посиланнями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на помилкову оцінку доказів у справі.

Решта тверджень авторів скарги також не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, а тому на увагу не заслуговують.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи осіб, що подали апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту їхніх прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 3, 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: