АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

30 березня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року,

встановила:

у червні 2016 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 11.01.2010 р. в сумі 13 591 грн. 24 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що 11.01.2010 р. між ним та ОСОБА_1 було укладено кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку. Оскільки позичальник не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання, станом на 10.04.2016 р. утворилась заборгованість, яка складається з : заборгованості за кредитом - 580 грн. 73 коп., заборгованості по відсоткам - 8 787 грн. 12 коп., заборгованості за пенею та комісією - 3 100 грн., штраф - 500 грн. та 623 грн. 39 коп., яку позивач просив стягнути на його користь.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії картки закінчився 11.01.2011 р., а до суду позивач звернувся у червні 2016 р.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 253, 256, 257, 258, 261, 266, 267 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про те, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з січня 2011 року, оскільки позовна давність рахується окремо по кожному простроченому платежу. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою скасування рішення суду, оскільки сплата відсотків за час фактичного користування грошовими коштами не є черговим платежем за кредитним договором.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що строк дії кредитної картки, виданої банком відповідачу, закінчився 11 січня 2011 року, а позивач звернувся до суду з позовом із пропущенням строку позовної давності.

Представником позивача не було надано доказів на підтвердження видачі відповідачу нової картки.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Посилання апелянта на правову позицію, висловлену в Постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі №6-160цс14 не заслуговують на увагу, оскільки предметом розгляду даної справи були вимоги банку про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором зі встановленим строком його дії, тоді як у даній справі між сторонами було укладено договір кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку строком на 12 місяців з можливістю пролонгації.

Пунктом 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг, наданих позивачем при зверненні до суду, передбачена пролонгація договору на 12 місяців у разі якщо жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору. Однак, з вказаних умов неможливо зробити висновок про те, що така пролонгація договору є щорічною та може відбуватись кожні 12 місяців, а тому доводи апелянта про те, що договір продовжує діяти і на даний час, є безпідставними.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни відхилити, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 754/8242/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3178/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.