н/п 2/490/2393/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2017 року

Центральний районний суд м.Миколаєва

у складі: головуючого судді Мамаєвої О.В.,

із секретарем Баришніковою І.М.

з участю представника ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на 1/2 частину квартири, третя особа Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 03.06.2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 та просить встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 у період з травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 18.11.2015 року на ім'я ОСОБА_4, визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначено, що з травня 2008 року він став проживати однією родиною із ОСОБА_5 у належній їй квартирі АДРЕСА_2, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, а позивач протягом цього часу працював, отримував пенсію, забезпечував сім'ю. У період спільного проживання, ними за спільні сімейні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1, яка за спільною згодою була оформлена на ОСОБА_5 Вказана квартира здавалась у найм. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, спадкоємцем за заповітом є її онук ОСОБА_4, який отримав свідоцтво про право на спадщину, в тому числі і на спірну квартиру. Однак, оскільки квартира була придбана в період спільного проживання із спадкодавицею ОСОБА_5 та за спільні сімейні кошти, то вона є об'єктом спільної сумісної власності, і кожному належить по 1/2 частині квартири. Тому нотаріус безпідставно видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю квартиру і відповідно до ст. 1301 ЦК України, таке свідоцтво є недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача вказала, що не згодна із позовом, оскільки позивач із ОСОБА_5 стали проживати разом з 2013 року, тобто на час придбання спірної квартири у 2010 році ОСОБА_5 проживала одна, та квартира була придбана за її особисті кошти, так як вона окрім заробітної плати та пенсії, мала грошові кошти від продажу нерухомого майна - будинку та квартири.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача свідків, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши матеріали спадкової справи № 334/2015 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу від 09 березня 2010 року, ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 5/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с. 134/.

На випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишила заповіт від 09 вересня 2010 року, згідно якого належні їй на праві власності : квартиру №42, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_4 /а.с. 147/.

Після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до третьої Миколаївської державної нотаріальної контори звернувся 12 червня 2015 року звернувся ОСОБА_3 /а.с. 133/, а 28 вересня 2015 року - ОСОБА_4 /а.с. 150/.

03 листопада 2015 року винесена постанова державного нотаріуса про відмову ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру № 60, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, оскільки він не надав доказів наявності родинних та інших відносин із спадкодавцем /а.с. 9/.

18 листопада 2015 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру № 60, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 260/.

Позивач у позові вказує на те, що він проживав із ОСОБА_5 однією сім'єю з травня 2008 року по день смерті останньої, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. Квартира № 60, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, була придбана за їх спільні кошти.

Згідно ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідки дали наступні показання.

Свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що вона є сусідкою дочки позивача ОСОБА_7, ОСОБА_3 деякий час проживав із дочкою, а потім 2008році він переїхав до ОСОБА_8 та стали проживати разом у квартирі останньої. Із розмов ОСОБА_7 з ОСОБА_3 їй відомо, що позивач разом із ОСОБА_8 купили квартиру, за якою адресою, їй не відомо. Позивач разом із ОСОБА_5 їздив до її родичів до Німеччини.

Свідок ОСОБА_7 зазначила, що позивач є її батьком, у 2007 році батько познайомився із ОСОБА_5, а потім з 2008 року стали проживати однією сім'єю у квартирі ОСОБА_5 по АДРЕСА_2, у них був спільний сімейний бюджет. За спільні кошти вони придбали квартиру на Бузькому бульварі.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що вона була знайома із ОСОБА_5, так як вона проживає у сусідньому будинку - по АДРЕСА_5, тоді як ОСОБА_5 проживала у будинку по АДРЕСА_2. Вказала, що позивач із ОСОБА_5 стали проживати разом з січня 2008 року, вони проживали як чоловік та дружина, тільки без реєстрації шлюбу. Позивач зустрічав її з роботи, купував продукти.

Свідок ОСОБА_10 вказала, що вона працювала разом із ОСОБА_5 та з її слів їй відомо, що ОСОБА_5 з 2008 року стала проживати однією сім'єю з позивачем, вони мали спільний бюджет, за спільні кошти придбали квартиру, яку здавали в оренду. Сама ОСОБА_5 була заможньою жінкою.

Свідок ОСОБА_11 зазначила, що вона була знайома із ОСОБА_5 так як часто протягом багатьох років зустрічались у парку на танцях, зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що вона з 2008 року проживає однією сім'єю із позивачем. ОСОБА_5 була забезпеченою матеріально, мала золоті прикраси, вклади у банках.

Свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що вона є племінницею позивача. Він проживав у с.В. Серболівка, а виїхав у 2007 році до дочки у м.Миколаїв, та з 2008 року став проживати у м.Миколаєві у ОСОБА_5, свідок була у них в гостях на квартирі по АДРЕСА_2. ОСОБА_3 не мав заощаджень. коли він продав у 2006 році будинок в селі, він кошти розподілив між дітьми. Зі слів ОСОБА_5 - вона була всім забезпеченою. Також з їх слів свідку відомо, що під час спільного проживання вони придбали квартиру за спільні кошти, однак, хто які суми вклав у купівлю їй не повідомляли.

Тобто, свідки зі сторони позивача підтвердили доводи позивача про те, що він проживав однією сім'єю з 2008 року, в тому числі станом на 2010 рік, та ними під час спільного проживання була придбана спірна квартира за спільні кошти.

Однак, допитані під час судового розгляду справи за клопотанням представника відповідача свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, спростували зазначені вище доводи позивача в частині того, що позивач проживав із ОСОБА_5 однією сім'єю станом на 2010 рік.

Так, свідок ОСОБА_13 - чоловік матері відповідача, повідомив суд, що він проживає із дружиною та її сином - ОСОБА_4 в Німеччині, та він не менше двох разів на рік приїздить до України, зокрема був в Україні в 2008 та 2009 роках, та відвідував в цей час ОСОБА_5 Про ОСОБА_3 він дізнався лише у 2012 році. Квартиру по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 придбала за власні кошти, які у неї залишились від продажу будинку та квартири, у неї зберігались кошти на депозитних рахунках у банках.

Свідок ОСОБА_15 показала суду, що вона є сестрою невістки ОСОБА_5 Свідок на прохання ОСОБА_5 супроводжувала останню до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_1 так як ОСОБА_5 не було з ким поїхати, а при собі вона везла кошти на придбання квартири. Кошти на придбання цієї квартири у неї були від продажу будинку, де вона проживала із нині покійним чоловіком та від продажу квартири після смерті сина. Вказану квартиру ОСОБА_5 придбала, щоб не знецінились наявні у неї кошти, та здавала її в оренду. Вперше зустріла ОСОБА_3 у 2012 році на дні народженні ОСОБА_5, у 2014 році ОСОБА_5 їздила із позивачем до внука у Німеччину.

Свідок ОСОБА_14 повідомила суд, що вона працювала разом із ОСОБА_5, підтримувала з нею дружні відносини, зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що вона планувала зійтись із ОСОБА_3 після того, як вийде на пенсію, а на пенсію вона вийшла у 2012 році. До цього вона не проживала із ОСОБА_3 Квартира по АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 за власні кошти, які у неї залишились від продажу будинку та квартири сина.

Свідок ОСОБА_16 показала суду, що вона дружила із ОСОБА_5, часто була у неї в гостях, та до 2012 року ОСОБА_3 не проживав у квартирі ОСОБА_5, там не було жодних його речей. Він став проживати із ОСОБА_5 приблизно з 2012-2013 років. А квартира у 2010 році була придбана ОСОБА_5 за власні кошти, які у неї були на той час і їх було достатньо для придбання квартири.

Таким чином, свідки зі сторони позивача дали пояснення про те, що позивач став проживати однією сім'єю із ОСОБА_5 з 2008 року, та під час спільного проживання вони за спільні кошти придбали квартиру № 60, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, тоді як свідки зі сторони відповідача зазначили, що однією сім'єю позивач з ОСОБА_5 став проживати лише з 2012 року, а спірну квартиру ОСОБА_5 придбала за особисті кошти.

Із наданих суду письмових доказів, вбачається наступне.

Згідно договору купівлі-продажу від 03.12.1997 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 продали квартиру № 16, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, а згідно договору купівлі-продажу від 25.12.2003 року, ОСОБА_5 продала житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_3, за 29745 грн. /а.с. 31,32 т.2/. Та 25.12.2003 року ОСОБА_5 придбала квартиру № 42, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, за 16392 грн. /а.с. 178 т.1/. Із показань свідків зі сторони відповідача слідує, що після продажу будинку по АДРЕСА_3 ОСОБА_5 із чоловіком проживала у квартирі по АДРЕСА_2, чоловік помер приблизно у 2004-2005 році. Від продажу будинку після купівлі квартири, у ОСОБА_5 залишались грошові кошти. Щоб кошти не знецінились, а також з метою отримання додаткового доходу після виходу на пенсію, ОСОБА_5 у 2010 році придбала квартиру № 60, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яку в подальшому здавала у найм.

При укладенні договору купівлі-продажу квартири № 60, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, від 09.03.2010 року, у п.2.6 договору ОСОБА_5 вказала, що вона є вдовою, грошові кошти, що витрачаються нею на придбання вищевказаного нерухомого майна за цим договором є її особистою приватною власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частину), витрачені на купівлю квартири, в тому числі відповідно до ст.ст. 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає /а.с. 171 т.1/.

У заповіті від 09.09.2010 року ОСОБА_5 вказала, що належне їй на праві особистої приватної власності майно, в тому числі спірну квартиру, вона заповідає ОСОБА_4 /а.с. 147 т.1/.

На фотографіях, які надавали сторони, містяться спільні зображення позивача із ОСОБА_5, починаючи із 2012 року /а.с. 120-122 т.1/.

За такого, показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_16 щодо того, що ОСОБА_5 придбала у 2010 році спірну квартиру за власні кошти, а з ОСОБА_3 вона стала проживати однією сім'єю лише з 2012 року узгоджуються із письмовими доказами, тому у суду немає підстав не довіряти їм.

Суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, оскільки, на переконання суду зазначені свідки зацікавлені у розгляді справи на користь позивача, та їх показання суперечать іншим матеріалам справи.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стали проживати однією сім'єю з 2012 року та відповідно спірна квартира придбана ОСОБА_5 за особисті кошти.

Квитанції про сплату комунальних послуг у спірній квартирі, та у квартирі АДРЕСА_2, надані позивачем не спростовують вищевказаного. У квитанціях платником вказана ОСОБА_5, та обставина, що квитанції наразі знаходяться на руках у ОСОБА_3 не свідчить, що саме він здійснював оплату комунальних послуг у 2008-2010 роках.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України у суді розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Зі змісту роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 1 Постанови №5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" вбачається, що … судом розглядаються справи про встановлення юридичних фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясовувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним, і чи тягне він правові наслідки.

Як вбачається із позову, факт проживання однією сім'єю позивача із ОСОБА_5 йому необхідно встановити для встановлення спільної сумісної власності на спірну квартиру, як на майно, придбане чоловіком і жінкою, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Однак, у судовому засіданні встановлено, що на час придбання спірного майна у 2010 році, позивач із ОСОБА_5 однією сім'єю не проживали, а стали проживати однією сім'єю лише у 2012 році. Тому встановлення вказаного заявником факту (проживання із ОСОБА_5 однією сім'єю з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1) на даний час не породжує для позивача будь-яких правових наслідків.

За такого, суд вважає, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту проживання однією родиною, не підлягає задоволенню.

Оскільки судом не встановлено право позивача на частину спірної квартири, то відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою Миколаївською нотаріальною конторою від 18.11.2015 року, на ім'я ОСОБА_4.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України, за якими суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд вважає, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами по справі обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову за його безпідставністю та недоведеністю.

Понесені позивачем судові витрати відповідно до ст. 88 КПК України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.16, 1266, 1301 ЦК України, ст.ст. 60, 70, 74 СК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на 1/2 частину квартири, - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, мають право подати апеляційну скаргу в 10-денний строк з дня отримання копії рішення суду.

Суддя : О.В. Мамаєва