УХВАЛА

іменем україни

22 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: житлово-будівельний кооператив «Радист», комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Одинадцята харківська державна нотаріальна контора, про визнання дубліката довідки на квартиру та договору дарування недійсними, встановлення фактів родинних відносин та належності документа, визнання права власності в порядку спадкування за законом за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що його батьки - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з 1944 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1969 році вони внесли перший пайовий внесок на трикімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 у житлово-будівельному кооперативі «Радист» (далі - ЖБК «Радист»). У 1970 році указана квартира була надана його батьку. 22 березня 1993 році ОСОБА_9 отримав довідку ЖБК «Радист» про те, що він дійсно мешкає у цій квартирі, є її власником та у 1970 році сплатив за неї перший внесок у розмірі 2 824 крб. На підставі цієї довідки 29 березня 1993 року ОСОБА_9 отримав у Харківському міському бюро технічної інвентаризації реєстраційне посвідчення про те, що він є власником цієї квартири. Позивач зазначав, що отримавши квартиру, батьки в неї не вселилися, а він з 1971 року з сім'єю мешкає у цій квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_8, якій на праві спільної сумісної власності належала 1/2 частини у вказаній квартирі. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8, крім нього, є його ОСОБА_9 і він, які прийняли спадщину у вигляді ј частини квартири кожний, і сестра ОСОБА_4, яка спадщину не прийняла у встановленому порядку. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько, після смерті якого він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в написанні прізвища та по батькові його та батька виявилися розбіжності, йому було рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин.

У травні 2011 року йому стало відомо про те, що у 2002 році батько подарував квартиру дочці - ОСОБА_4 Договір дарування було вчинено на підставі довідки від 22 березня 1993 року, яка містить розбіжності з оригіналом. Позивач вважав, що відповідач ввела батька в оману при укладенні договору дарування, а також волевиявлення ОСОБА_9 на його укладення не було вільним.

З урахуванням зазначеного позивач просив визнати дублікат довідки ЖБК «Радист», виданий 20 серпня 2004 року, і витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 5 вересня 2004 року на ім'я ОСОБА_9 і ОСОБА_4 недійсними; визнати договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_4, недійсним; встановити факт родинних відносин та визнати, що він є сином ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2; встановити факт належності довідки № 431, виданої ЖБК «Радист 22» 22 березня 1993 року, та реєстраційного посвідчення, виданого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 29 березня 1993 року на ім'я ОСОБА_9 - ОСОБА_9; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 і на 3/4 частини квартири - після смерті батька, а всього на 5/8 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2013 року рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 змінено. Встановлено факт родинних відносин та визнано ОСОБА_3 сином ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Встановлено факт належності довідки № 431, виданої ЖБК «Радист 22» 22 березня 1993 року та реєстраційного посвідчення, виданого Харківським бюро технічної інвентаризації від 29 березня 1993 року на ім'я ОСОБА_9 - ОСОБА_9 Визнано частково недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, посвідчений Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою 15 грудня 2004 року. Визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рішення апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2013 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2012 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року за касаційною скаргою ОСОБА_5. який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2013 року залишено без змін.

У березні 2016 року, не погоджуючись із рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2012 року, ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2012 року у вказаній справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 4 ст. 297 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі п. 3 ч. 4 ст. 297 ЦПК України, апеляційний суд виходив із того, що є ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року, згідно з якою касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2013 року залишено без змін і таким чином суд касаційної інстанції висловився про законність оскарженого ним рішення районного суду.

Погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Разом із тим матеріали справи не містять ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2012 року або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи.

Таким чином, посилання апеляційного суду на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року є помилковим, оскільки у даному випадку це був суд касаційної інстанції, який розглядав касаційну, а не апеляційну скаргу ОСОБА_5

Таким чином, ураховуючи викладене та положення п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

При новому розгляді справи, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, апеляційному суду слід встановити і визначитись із поважністю причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Керуючись ст. ст. 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик