Провадження № 2/127/317/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 січня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді - Гриневича В.С.,

при секретарі: Задерей І.Є.

за участю:

позивача: ОСОБА_1, представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3, представників відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/15239/16-ц за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів оренди приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просила визнати недійсним договір оренди приміщення від 17 липня 2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 25 жовтня 2015 року, укладеного позивачем та відповідачем.

В подальшому, заявою про збільшення позовних вимог від 28.10.2016р. позивач просила:

- визнати недійсним договір оренди приміщення від 17 липня 2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 17 липня 2015 року, укладеного ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з часу його укладання і на майбутнє;

- визнати недійсним договір оренди приміщення від 17 липня 2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 25 жовтня 2015 року, укладеного ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з часу його укладання і на майбутнє (а.с. 134-135).

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.07.2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди приміщень, відповідно до якого орендодавець ОСОБА_3 зобовязується передати орендареві фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в строкове платне користування частину приміщень будинковолодіння №15 по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці площею 284,70 кв.м., а орендар зобовязується прийняти це майно та своєчасно сплачувати орендну плату. Даний договір підписано сторонами 17.07.2015 року. Крім того, 25.10.2015 року між позивачем та відповідачем, на заміну попереднього договору, підписано ще один варіант договору оренди того ж приміщення, який також датовано 17.07.2015 року. На думку позивача вищевказані договори оренди не відповідають вимогам закону та підлягають визнанню недійсними, оскільки договорами не передбачена форма та порядок сплати орендної плати; при укладанні договору було порушено п. 1 Постанови КМУ від 18.12.1998р. «Про удосконалення порядку формування цін», оскільки встановлення та застосування вільних цін на території України здійснюється виключно в національній грошовій одиниці; фактично приміщення, що є обєктом оренди позивачу по акту приймання-передачі орендарю передані не були, такий акт сторонами не підписувався. Крім того, у додаткових поясненнях від 30.01.2017р. позивач зазначила, що спірні договори оренди приміщення є неукладеними та не тягнуть для сторін будь-яких юридичних наслідків.

З огляду на наведене, з посиланням на положення статей 15, 16, 203, 215, 762, 766, 795 ЦК України позивач звернулася до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з наведених у позові та додаткових поясненнях підстав та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представники відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6 у запереченнях від 02.09.2016р. (а.с. 140-144) та в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися просили в позові відмовити, посилаючись на відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди приміщення від 17 липня 2015 року. Крім того, в судовому засіданні відповідач та його представники пояснили, що сторонами було укладено два договори, які датовані 17 липня 2015 року та 25 жовтня 2018 року. Два договори сторонами укладалося для того, щоб уникнути нотаріального посвідчення договору та в той же час для того, щоб позивач була впевнена, що після закінчення терміну дії договору оренди від 17.07.2015р. вона буде продовжувати орендувати приміщення на новий термін.

При цьому, відповідач та його представники в судовому засіданні зазначили, що договору, який датований 17 липня 2015 року та підписаний 25 жовтня 2015 року сторонами не укладалося та висловили припущення, що наданий позивачем оригінал цього договору змонтований шляхом поєднання аркушів договору від 17 липня 2015 року та від 25 жовтня 2018 року.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона за професією бухгалтер та за проханням ОСОБА_1 допомагала їй вести бухгалтерський облік при здійсненні підприємницької діяльності. Свідок також пояснила, що в жовтні 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було укладено договір оренди приміщення по вулиці Скалецького у місті Вінниці, до якого не було додано акту приймання-передачі приміщення та в договорі не було прописано процедуру щодо порядку сплати орендної плати та не визначено розміру орендної плати.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома позивача та інколи, за проханням позивача, допомагала її у проведенні заходів в ресторані «Кіліманжаро».

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона допомагала позивачу при відкритті ресторану «Кіліманжаро» та була присутня при укладанні позивачем та відповідачем в жовтні місяці 2015 року договору оренди приміщення. Свідок була присутня при підписанні договору, однак самого договору вона не бачила, в руках його не тримала, акт приймання-передачі майна не підписувався.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона перебуває в дружніх стосунках з позивачем, оскільки вони разом навчалися, та за її запрошенням надавала позивачу консультацію щодо оформлення дозволу санепідемстанції на здійснення підприємницької діяльності в ресторані «Кіліманжаро».

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В частині 1 статті 627 ЦК України вказано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами 1-3 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

За правилами визначеними в частині 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором. (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Відповідно до статті 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Статтею 793 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону. (ст. 794 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17.07.2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в простій письмовій формі укладено договір оренди приміщень. (а.с. 163-166, 222-225)

Укладання позивачем та відповідачем 17.07.2015 року договору оренди приміщень сторонами не заперечувалося.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.3 договору оренди орендодавець ОСОБА_3 зобовязується передати орендареві фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в строкове платне користування частину приміщень будинковолодіння №15 по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці площею 284,70 кв.м., а орендар зобовязується прийняти це майно та своєчасно сплачувати орендну плату. Приміщення надаються для використання орендарем у підприємницькій діяльності..

Згідно з пунктом 6.1 договір вступає в силу з дня підписання і діє до 17 червня 2018 року.

Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні оригіналу даного договору, який надано відповідачем та завірена судом копія якого долучена до матеріалів справи, договір підписано 17.07.2015 року. (а.с. 222-225)

Договір укладений на строк 2 роки 11 місяців, а тому з урахуванням положень статті 793 ЦК України, не потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Як вбачається з вищезазначеного пункту 6.1 договору оренди, термін договору становить 2 роки 11 місяців, а його відлік починається з моменту підписання сторонами договору, а не акту приймання-передачі орендованого майна.

Відповідно до умов договору (п. 2.2.2) орендодавець зобовязується передати приміщення та майно орендареві до 17.10.2018 року в належному стані. Істотних недоліків, які перешкоджали б використовувати приміщення та майно за призначенням, під час його огляду не виявлено. Передача приміщень оформляється актом прийняття-передачі із зазначенням технічного стану приміщень, наявного обладнання, інвентарю та іншого майна, що належить орендодавцю і передається разом з приміщеннями. Акт підписується сторонами. По одному примірнику акта знаходиться в кожної сторони.

Згідно з пунктом 2.5 договору оренди сторони підтверджують, що волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються оренди приміщення та майна, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображенні у його тексті, після підписання договору не матимуть юридичної сили.

Відповідно до статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Частиною 1 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Згідно зі статтею 797 ЦК України плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Пунктом 3.1 договору оренди від 17.07.2015 року (підписаного 17.07.2015 року) сторони визначили, що розмір орендної плати за перший рік оренди (з 17.09.2015 року по 17.09.2016 року) приміщення та обладнання складає 39 582 грн. в місяць, що еквівалентно 1 800 доларів США по курсу НБУ на день проведення розрахунку, при збільшенні курсу долара до гривні більш ніж на 0, 5% орендна плата перераховується по курсу НБУ станом на день розрахунку. Оплату водопостачання та електроенергії згідно лічильників орендар проводить щомісячно окремо від орендної плати. Витрати та забезпечення автономного опалення проводиться за рахунок орендаря. Розмір орендної плати за наступний період (2 роки 8 місяців, з 17.09.2016 року по 17.06.2018 року) становить по 43 980 грн. щомісячно, що еквівалентно 2000 доларів США щомісячно за курсом НБУ станом на день розрахунку. Орендна плата не нараховується і не сплачується на час проведення ремонту приміщення, але не більше як за два місяці з дня передачі приміщень та майна. Вартість ремонту не може бути меншою, ніж вартість двомісячної орендної плати. Орендна плата сплачується незалежно від результатів господарської діяльності орендаря щомісячно до 25 числа поточного місяця. Орендна плата змінюється з урахуванням підвищення курсу долара США.

Отже, як вбачається з договору сторонами погоджено орендну плату за користування приміщенням та узгоджено спосіб та порядок її сплати, а тому посилання позивача на протилежне повністю спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з положеннями частини 1, 4 та 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України).

Із розяснень, які містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частинами 1 та 3 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно частиною 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Так, пунктом 5.3. договору оренди від 17.07.2015 року (підписаного 17.07.2015 року) передбачено, що про розірвання договору інша сторона письмово попереджається за два місяці.

Листом від 17.04.2016р. позивач повідомила відповідача про дострокове розірвання договору оренди з 17.06.2016 року. (а.с. 108)

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що укладений сторонами договір оренди приміщення від 17.07.2015р. виконано та на даний час розірвано.

При цьому, посилання позивача на те, що майно їй передано не було спростовується матеріалами справи, зокрема вимогами про усунення перешкод в користуванні орендованим приміщенням від 01.06.2016 року від 07.06.2016 року (а.с. 151-154).

Поряд з цим, суд критично оцінює та до уваги не приймає посилання позивача та її представника на те, що приміщення будинковолодіння №15 по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці площею 284,70 кв.м використовувалося позивачем для здійснення підприємницької діяльності, однак таке використання здійснювалося не на виконання договору оренди приміщення, а на виконання усних домовленості позивача та відповідача, оскільки використання вказаного приміщення здійснювалося після укладання сторонами договору оренди приміщення.

В той же час, суд звертає увагу, що відсутність акту прийому-передачі приміщення не свідчить про невідповідність договору вимогам закону. Крім того, як уже зазначалося підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203цього Кодексу.

Отже, обовязок відповідача щодо передачі позивачу в оренду приміщення випливає з договору оренди приміщення, однак виконання чи не виконання стороною свого зобовязання за договором не свідчить про невідповідність договору вимогам закону в момент його вчинення.

Поряд з цим, посилання представника позивача на те, що при укладанні договору сторонами порушено п. 1 Постанови КМУ від 18.12.1998р. «Про удосконалення порядку формування цін», оскільки встановлення та застосування вільних цін на території України здійснюється виключно в національній грошовій одиниці судом до уваги також не приймаються, оскільки відповідно до частини 2 статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. При цьому, відповідно до частини другої та третьої статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Що стосується визнання недійсним договору оренди приміщення від 17 липня 2015 року, що набрав чинності з часу його підписання 25 жовтня 2015 року, укладеного ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з часу його укладання і на майбутнє, то позивачем не доведено належними та допустимими доказами самого факту укладання такого договору, а наданий позивачем оригінал цього договору (а.с. 155-158, 214-217) суд оцінює критично, оскільки підписи відповідача на перших двох сторінках виконано пастою чорного кольору, а наступні сторінки пастою синього кольору, що викликає сумніви в його достовірності. (а.с. 214-217)

При цьому, як вбачається з копій договору оренди приміщення укладеного сторонами, який на запит суду надано Вінницькою ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, останній датований та підписаний 17.07.2015р., а не 25.10.2015р. (а.с. 171-174).

Аналогічна копія договору оренди приміщення міститься і в Головному управлінні Держпродспоживслужби у місті Вінниці, який надано представнику відповідача на адвокатський запит. (а.с. 146-150)

Крім того, як уже зазначалося та пояснили відповідач та його представники в судовому засіданні договір, який датований 17 липня 2015 року та підписаний 25 жовтня 2015 року сторонами не укладався, жодних вимог за вказаним договором відповідачем позивачу не висувається, оскільки такий договір не укладався, а відтак такий договір не породжує правових наслідків та не порушує права позивача.

Відносно посилання позивача, що договір оренди приміщення від 17.07.2015р. було перепідписано сторонами 25.10.2015р., суд звертає увагу на те, що цивільне законодавство України не мітить такої правової категорії чи терміну як «перепідписання укладеного договору», що не позбавляє можливості сторін вносити зміни та доповнення до укладених договорів шляхом підписання відповідних додаткових угод.

Поряд з цим, показання свідків щодо перепідписання 25.10.2015р. позивачем та відповідачем договору від 17.07.2015р. судом до уваги не приймається, оскільки згідно з частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказом на підтвердження укладення сторонами 25 жовтня 2015 року договору оренди приміщення може слугувати сам, укладений сторонами у формі встановленій законом, договір та наявність чи відсутність такого правочину не може підтверджуватися показами свідків.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог та про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що в позові відмовлено, понесені позивачем судові витрати слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя