Провадження №2о/155/33/17
Справа №155/463/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року місто Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого Чонки В.В.,

за участю секретаря судового засідання Федонюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, заінтересована особа Смолявська сільська рада Горохівського району Волинської області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0162156, який виданий на імя ОСОБА_2, належить ОСОБА_2, яка померла 21 липня 2000 року.

Мотивує свою заяву тим, що 21 липня 2000 року померла її баба ОСОБА_2. 13 лютого 1998 року її покійна баба ОСОБА_2 склала заповіт, який було посвідчено секретарем Смолявської сільської ради Горохівського району Волинської області і зареєстровано в реєстрі за №18. Згідно вказаного заповіту ОСОБА_2 все належне їй майно вона заповіла моїй її мамі ОСОБА_3.

Відповідно до ст.527 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Таким чином, мама заявника ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті своєї мами, тобто її баби ОСОБА_2, оскільки фактично володіла всім спадковим майном. Однак, прийнявши спадщину мама заявника не вчинила жодних дій щодо переоформлення спадкового майна на своє імя.

01 серпня 2016 року мама заявника ОСОБА_3 померла.

Заявник ОСОБА_1, є спадкоємцем майна за законом після смерті ОСОБА_3

З питання оформлення спадщини вона зверталася до нотаріуса. Однак, при оформленні та зборі всіх документів виявилося, що в сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0162156 від 15 квітня 1997 року було допущено помилку, оскільки спадкодавця зазначили «Юськов Ганна Флорівна», а в свідоцтві про смерть спадкодавець значиться як «Юськова Ганна Флорівна». У звязку з наведеним просить заяву задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, однак в поданій до суду заяві свою заяву підтримала повністю та просила її задовольнити, а справу слухати у її відсутність.

Представник заінтересованої особи Смолявської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду письмове клопотання в якому просив справу слухати у їхню відсутність, жодних заперечень немає.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ст.ст.1, 3 ЦПК України одними із завдань цивільногосудочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів осіб.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_2 померла 21 липня 2000 року, а згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла 01 серпня 2016 року.

А з сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0162156, виданого Горохівською районною державною адміністрацією 15 квітня 1997 року вбачається, що спадкодавець значиться як «Юськов Ганна Флорівна».

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Враховуючи вищевикладене, те, що представлені заявником докази на підтвердження факту належності правовстановлюючого документу в контексті положень ст.ст.57-59 ЦПК України є належними та допустимими, спір щодо спадкового майна відсутній, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 є підставною та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212, 215, 256-259 ЦПК України, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити повністю.

Встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0162156, який виданий 15 квітня 1997 року Горохівською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_2, належить ОСОБА_2, яка померла 21 липня 2000 року.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Горохівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий /підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя Горохівського районного суду Чонка В.В.