Справа № 199/2954/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

23.01.2017 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Богун О.О.

При секретарі Гуменюк О.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики, посилаючись на те, що між ним та відповідачем 14 квітня 2006 року було укладено договір позики №1, відповідно до якого відповідач передав позивачу 242 200,00 грн., які останній зобовязався повернути в строк, який зазначений в договорі.

При цьому договір позики №1 від 14.04.2006 в письмовій формі не укладався, сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема не були визначені порядок та строки повернення грошових коштів.

Таким чином позивач вважає, що договір позики між ним та відповідачем не був укладений, а зазначена розписка використовувалася з метою здійснення спільної господарської діяльності та не передбачала отримання грошових коштів.

Однак у липні 2015 року позивачу стало відомо, що відповідачем було подано до суду позов про стягнення грошових коштів, відповідно до вказаної розписки, чим порушив майнове право позивача.

Таким чином позивач просить визнати договір позики від 14 квітня 2006 року укладений між ним та ОСОБА_2 неукладеним та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував, підтримавши надані суду письмові заперечення на позов.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №1, відповідно до якого відповідач передав позивачу 242 200,00 грн., які останній зобовязався повернути в строк, який зазначений в договорі, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд враховує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої є якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК).

Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з розпискою від 14 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач передав позивачу ОСОБА_1 суму у розмірі 242 200 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

В п. 21. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" розяснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Суд не може погодитися з посиланнями позивача, щодо написання позивачем розписки з метою здійснення спільної господарської діяльності, з огляду на таке.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2Є, до ОСОБА_1 про стягнення боргу за відповідною розпискою від 14 квітня 2006 року задоволені частково.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2Є, до ОСОБА_1 про стягнення суми індексу інфляції та трьох процентів річних відмовлено. В іншій частині Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24 лютого 2016 року Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2015 року та Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року залишено без змін.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Щодо посилання позивача стосовно відсутності у нього боргових зобовязань перед відповідачем та написання ним даної розписки виключно через здійснення спільної господарської діяльності, суд ставиться критично, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надано.

З урахуванням встановлених обставин та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам процесу негайно після його проголошення.

Суддя: