АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

30 березня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Задорожної Тетяни Андріївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року,

встановила:

у квітні 2015 року позивач - ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/174 від 24.07.2007 у розмірі 105 973, 71 доларів США, що еквівалентно 2 563 228 грн. 49 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача - Задорожня Т.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування обставин по справі, порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 24.07.2007 між ним та відповідачем був укладений договір № 24-12/174 про надання відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого він встановив відповідачу кредитний ліміт у сумі 72 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 23 липня 2022 року. Однак відповідач зобов'язань з повернення кредитних коштів за договором належним чином не виконувала, а тому позивач просить стягнути достроково заборгованість за кредитним договором у розмірі 105 973, 71 доларів США, що еквівалентно 2 563 228 грн. 49 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами відповідно до затвердженого графіку, який є невід'ємною частиною кредитного договору, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником цього зобов'язання. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

При цьому суд першої інстанції посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-154цс15 та постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13.

Тому суд першої інстанції вважав, що позивач мав право протягом трьох років з моменту останнього платежу відповідачем звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості. Останній платіж відповідачем здійснено у жовтні 2011 року, однак за захистом своїх прав до суду позивач згідно штемпеля на поштовому конверті звернувся 26.04.2016 р, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку. Даних та доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску звернення з даним позовом до суду позивач суду не надав.

Також суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано суду належних документів, які б підтверджували наявність у відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором, зокрема, за період строку з 27.05.2013 р. по 25.12.2015 р., в межах якого позивач заявляє вказані вимоги.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 256, 257, 261, 525, 526, 530, 610, 612, 1054 ЦК України.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, між сторонами було укладено 24.07.2007 р. Договір відновлювальної кредитної лінії, в якому було передбачено кінцевий термін погашення заборгованості - не пізніше 23.07.2022 р. В Додатку до Договору було викладено Графік зниження максимального ліміту заборгованості (а/с 15).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що відповідач останній платіж на сплату кредиту внесла 08.12.2008 р., а на сплату відсотків - 25.10.2011 р. При розгляді справи в суді першої інстанції представник відповідача не оспорював наданий позивачем розрахунок заборгованості та просив лише про застосування наслідків спливу строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок починальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати відсотків.

Відповідно до п. 3.2.2.2. Договору відновлювальної кредитної лінії кредитор має право вимагати у разі невиконання позичальником своїх обов'язків за цим Договором дострокового виконання ним всіх своїх зобов'язань протягом 30 днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу).

Позивач не направляв позичальнику вимогу про дострокове виконання ним своїх зобов'язань, а звернувся до суду у квітні 2016 р.

Тому позивач не пропустив строку позовної давності до платежів, строк яких настав після квітня 2013 р. Наслідки пропуску строку позовної давності може бути застосовано лише до частини платежів, які були прострочені станом на квітень 2013 р.

В правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 р. №6-154цс15 зазначається, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

В правовій позиції, викладеній в постанові Верховного суду України від 06.11.2013 р. №6-116цс13 зроблено висновок, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Разом з тим, є безпідставними посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду України від 29.06.2016 р. по справі №6-1188цс16, оскільки в даній справі було встановлено зміну строку виконання основного зобов'язання відповідно до умов договору.

Таким чином, на користь позивача має бути стягнуто залишок заборгованості по тілу кредиту в сумі 55 209,77 дол. США та частину заборгованості по відсоткам в сумі 10 156 дол. США згідно наявного в справі розрахунку. Вказана сума становить за курсом НБУ (долар США 27, 04 грн.) станом на 30.03.2017 р. 1 767 490 грн. 40 коп.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір в сумі 62 655 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Задорожної Тетяни Андріївни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково та стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1 767 490 грн. 40 коп. та судовий збір в розмірі 62 655 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 757/20699/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2986/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.