Справа № 463/4728/15 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/137/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Ніткевича А.В., Приколоти Т.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника третьої особи ПАТ «Державний Ощадний банк України» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Личаківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи: Відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про зняття з реєстрації та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, третя особа - Відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів, акту, свідоцтва про право власності та скасування рішення державного реєстратора, -

в с т а н о в и л а :

25 грудня 2013 року позивач за первісним позовом ОСОБА_2 звернулась до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Личаківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області про зняття з реєстрації та виселення.

В травні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до Личаківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_2 та Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. 93 у буд. № 6 на вул. Шафарика у м. Львові, укладеного в результаті проведення прилюдних торгів.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.05.2014 року обєднано дані позови в одне провадження.

Рішенням Личаківського районного суду від 09.09.2014 року первісний позов задоволено та позбавлено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 права користування житловим приміщенням квартирою № 93 по вул. Шафарика, 6 у м. Львові, вирішено виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1, зобовязано Личаківській РВ ГУ ДМС України у Львівській області

зняти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з реєстраційного обліку за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 6/93.

Зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без задоволення у звязку із пропущенням строку звернення до суду.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2015 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів, акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна за наслідками проведення торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності від 13.09.2013 року у звязку з пропуском строку звернення до суду скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих зустрічних позовних вимог. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19.08.2015 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2014 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2015 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26.01.2016 року в первісному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, зобовязання зняти з реєстрації відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково, визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, квартири АДРЕСА_2, проведені 09.09.2013 року Львівською філією Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів Львівської філії Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» за № 03/030/13/і-1 від 09.09.2013 року.

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення оскаржили позивач за первісним позовом ОСОБА_2, відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5, третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», подавши апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_2 в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає, що ОСОБА_5 не оскаржувала у встановленому законом порядку дії державного виконавця щодо проведення оспорюваних прилюдних торгів, в процесі проведення прилюдних торгів не оспорювала визначеної звітом ціни, а відтак, в матеріалах справи відсутні докази порушення її законних прав та інтересів, що унеможливлює визнання торгів недійсними.

Судом першої інстанції порушено вимоги цивільно-процесуального закону. Оскільки вимоги про визнання прилюдних торгів недійсними позивачем пред»явлено до відповідача ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» а така юридична особа припинена, тому ухвалою суду від 17.12.2015 року провадження по справі в цій частині закрито. Таким чином, суд задовольнив позовні вимоги, провадження по яких було закрито.

Також судом не надано правової оцінки заяві про застосування позовної давності від 10.07.2014 року. При цьому не враховано, що до спірних правовідносин повинно бути застосовано положення ст. 48 ЗУ «Про іпотеку». На думку апелянта, оскільки, ОСОБА_5 оскаржила прилюдні торги не протягом трьох місяців, а лише в травні 2014 року, тобто, після спливу восьми місяців з дня проведення торгів, остання пропустила строк, протягом якого була вправі оскаржити проведення таких.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є не в повній мірі законним та обґрунтованим, зокрема в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна №б/н від 18.09.2013 року, складеного старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_11 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3, видного 30.09.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 на ім»я ОСОБА_2 та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №6363313 від 30.09.2013 року, оскільки судом першої інстанції допущено неповне з»ясування обставин справи, що мають значення для справи, обставини справи, які мають значення для справи і які суд визнав встановленим, є недоведеними, висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

На думку апелянта, оскільки, проведення прилюдних торгів є способом укладання договору купівлі-продажу, результат яких оформляється протоколом та актом, то визнання прилюдних торгів недійсними охоплює собою і недійсність протоколу про проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна, акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва про право власності та рішення державного реєстратора. Тому висновок суду про відмову в цій частині у позові з тих підстав, що акт державного виконавця, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та витяг з державного реєстру прав власності за своєю правовою природою є засобом фіксації певної дії, що відбувається під час проведення прилюдних торгів та подальшого відчуження, не є правочинами, а тому не можуть визнаватись недійсними і підстави для їх скасування в судовому порядку норми цивільного законодавства не передбачають - є безпідставним.

Крім того, поза увагою суду залишилось те, що у разі, коли прилюдні торги з продажу майна проводились на виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутнє, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність порушення встановлених законодавством правил проведення торгів норми ЗУ «Про іпотеку» до спірних правовідносин не застосовуються, а застосовуються норми, що регулюють правовідносини з реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, а саме, норми ЗУ «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 68/5. Тому, в даному випадку, суд мав взяти до уваги не вимоги ЗУ «Про іпотеку», а вимоги Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. І саме вимоги п.4.2 Тимчасового положення, який був чинним на момент проведення прилюдних торгів, і яким передбачалось, що лот виставляється на торги за наявності не менше двох покупців, в даному випадку були порушені. При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу і на п.7.1 розділ 7 «Прикінцеві положення» Тимчасового положення, згідно якого прилюдні торги вважаються такими, що не відбулися, зокрема, і у разі відсутності покупців або наявності лише одного покупця (у даній справі був наявний лише один покупець, що відображено у відповідному протоколі).

Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що оскільки ОСОБА_5 відповідно до вимог законодавства не несе безпосереднього обов»язку із забезпечення малолітньої ОСОБА_12 житлом, примусове відчуження цієї квартири і неотримання у зв»язку з цим попередньої згоди органу опіки і піклування не може вважатись абсолютним порушенням прав та законних інтересів дитини і відповідно, не є абсолютною підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. На думку апелянта, державний виконавець у відповідності до вимог ч.4 ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст.7 ЗУ «Про виконавче провадження» з метою недопущення порушень прав та інтерессів дитини, зобов»язаний був отримати відповідний дозвіл органу опіки та піклування, зважаючи на те, що право користування майном, яке передається на реалізацію (прилюдні торги) має ця малолітня дитина.

Тому висновки суду щодо безпідставності визнання прилюдних торгів недійсним з цих підстав є невірними та не відповідають нормам матеріального права.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року в частині відмови в задоволенні її зустрічних позовних вимог про визнання недійсним акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна №б/н від 18.09.2013 року, складеного старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_11 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4, видного 30.09.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 на ім»я ОСОБА_2 та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №6363313 від 30.09.2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити повністю, а в частині задоволення решти зустрічних позовних вимог та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - рішення суду залишити без змін.

В свою чергу, третя особа ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк», в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, є необґрунтованим.

Зазначає, що єдиною підставою, за якою суд визнав недійсними прилюдні торги з реалізації майна, була та обставина, що на момент проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, такий втратив чинність. Так, висновок про вартість майна складено 01 листопада 2012 року, а торги проведено 09 вересня 2013 року. Однак, на думку апелянта, цей факт сам по собі не є безумовною підставою для визнання торгів недійсними. Вважає, що недостатньо лише самого факту втрати оцінкою чинності, необхідно довести, що така втрата чинності потягнула за собою порушення прав і законних інтересів особи, при цьому довести та обґрунтувати це на підставі допустимих доказів, а такі докази в матеріалах справи відсутні. ОСОБА_10 того, ні сам відповідач, ні його представник не вказували, що не погоджуються з такою оцінкою і вартість оцінки не була предметом судового дослідження. Звертає увагу на те, що у виконавчому провадженні відповідач також не оспорював вартість майна, оскільки заяв про рецензування оцінки від нього не поступало, своїм правом на оскарження оцінки в суді не скористався, а відтак, мотиви суду першої інстанції, що права та законні інтереси ОСОБА_5 зазнали протиправних обмежень є безпідставними.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом не надано жодної правової оцінки заяві про застосування строку позовної давності та жодним чином не відреагував на таку, що призвело до порушення норм процесуального права.

Також, на думку апелянта, вимоги про визнання прилюдних торгів недійсними позивачем пред»явлено до відповідача ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція». Дана юридична особа припинена, тому ухвалою суду від 17.12.2015 року провадження по справі в цій частині закрито. Таким чином, суд задовольнив позовні вимоги, провадження по яких було закрито.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити повністю, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.11.2011 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_5 (відповідач та позивач за зустрічним позовом) солідарно на користь ПАТ «Ощадбанк» 274 710,99 гривень заборгованості за кредитним договором № 3067 від 12.03.2009 року. На виконання рішення суду про стягнення заборгованості проводилась реалізація арештованого (іпотечного) майна.

09 вересня 2013 року Львівською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» проведено прилюдні торги з реалізації квартири № 93, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, буд. 6, яка належала ОСОБА_5

Відповідно до протоколу № 03/030/13/і-1 від 09.09.2013 року переможцем прилюдних торгів визнано ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва № 3410 від 30.09.2013 року про право власності квартири № 93, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, буд. 6 на підставі акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна від 18.09.2013 року, власником вказаної квартири є ОСОБА_2

Як вбачається із висновку про вартість майна квартири АДРЕСА_1 (а.с.138 т.2), такий складено 01.11.2012р. і станом на дату його складання вартість квартири становила 427 200 грн., оспорювані прилюдні торги проведено 09.09.2013р., тобто по спливу більш як 4 місяці із моменту втрати ним чинності. Прилюдні торги, що відбулись 09.09.2013р. не були першими, а були повторними. Згідно акту державного виконавця про уцінку арештованого майна (а.с.147 т.2), перші прилюдні торги, призначені на 22.02.2013р. не відбулись у звязку з відсутністю зареєстрованих покупців, внаслідок чого вартість квартири уцінена на 25 %, після чого передана на реалізацію за ціною 320 400 грн., за якою і була придбана позивачем ОСОБА_2 Уцінка проведена державним виконавцем 16.08.2013р., що також поза межами строку дії звіту.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт проведення прилюдних торгів за звітом, який втратив чинність, є підставою для визнання їх, а також протоколу їх проведення недійсними. Крім цього, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в процесі здійснення примусової реалізації та порушення порядку такої реалізації права та законні інтереси позивача ОСОБА_5 зазнали протиправних обмежень, зокрема в частині визначення справедливої стартової ціни нерухомого майна.

Проте, колегія з такими висновками суду першої інстанції погоджується не в повній мірі, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням.

Частиною третьою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки нерухомого майна та майна, вартість якого перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, державний виконавець залучає субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до частини пятої статті 58 вказаного Закону звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні вважається чинним протягом шести місяців з дня його підписання субєктом оціночної діяльності субєктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

На момент проведення прилюдних торгів, у тому числі повторних торгів, для визначення вартості обєкта оцінки звіт про оцінку майна повинен бути дійсним.

Повторні прилюдні торги повинні відбутись у межах шестимісячного строку з моменту підписання звіту про оцінку майна. Після збігу цього шестимісячного строку обовязковою умовою призначення й проведення прилюдних торгів є отримання нового звіту про оцінку майна. Проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме частини пятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження», пунктів 3.2, 3.4 Тимчасового положення.

Проведення переоцінок (уцінок) спірного майна державним виконавцем у звязку з тим, що прилюдні торги не відбулися, не може вважатися новою оцінкою у розумінні положень частини пятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на зазначене можна зробити висновок про те, що проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оспорювані прилюдні торги з реалізації арештованого майна проведені за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який втратив чинність.

В той же час, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 повинен був довести порушення своїх прав та законних інтересів. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 в якості іпотекодавця майнового поручителя 12.03.2009 року укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.2. якого нею передано в іпотеку квартиру № 93, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, буд. 6.

Згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.11.2011 року, що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_5 (позивач за зустрічним позовом) солідарно на користь ПАТ «Ощадбанк» 274 710,99 гривень заборгованості за кредитним договором № 3067 від 12.03.2009 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 «Про виконавче провадження», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі, якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 58 «Про виконавче провадження» у разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5, уклавши іпотечний договір та взявши на себе повязані із цим ризики, не подавала заперечень щодо результатів оцінки переданого в іпотеку майна, не подавала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій доказів та доводів щодо необґрунтованості стартової ціни реалізованої квартири, або про те, що вартість майна, яке підлягало реалізації на прилюдних електронних торгах, визначена неправильно, чи змінилася на час проведення торгів. У своїй позовній заяві, заявах в порядку ст. 31 ЦПК України, поясненнях не вказувала, яке саме право чи законний інтерес було порушено.

При цьому, судом першої інстанції не враховано того, що на підставі звіту про оцінку майна було проведено оспорювані прилюдні електронні торги, за наслідками яких на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором стягувачу перераховано кошти на погашення цієї заборгованості в повному об»ємі. Таким чином, ПАТ «Державний Ощадний банк України», у зв»язку із невиконанням боржником взятих на себе зобов»язань, використав своє право на задоволення своїх вимог шляхом реалізації арештованого майна, яке одночасно було і предметом іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Таке майно було реалізоване за ціною, яка перевищує розмір заборгованості за виконавчим документом, а залишок коштів від реалізації арештованого майна повернуто відповідачу.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 не довела наявність порушення власних прав і законних інтересів за результатами прилюдних торгів, які просила визнати недійсними.

Крім того, суду не надано доказів порушень відділу ДВС Личаківського РУЮ під час проведення виконавчих дій, які б вплинули на результат проведених прилюдних електронних торгів, та призвели до порушення прав або інтересів стягувача і боржника.

При цьому, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено та не обґрунтовано, які права та законні інтереси позивача за зустрічним позовом були порушені. А посилання у рішенні на несправедливість стартової ціни є лише припущенням, оскільки жодним із наявних в матеріалах справи доказом не спростовуються.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви рішення суду першої інстанції про часткове задоволення зустрічного позову не ґрунтуються на матеріалах справи, внаслідок чого невірно застосовано матеріальний закон, у звязку із чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні зустрічного позову. Відмова у задоволенні зустрічного позову про визнання прилюдних торгів недійсними виключає можливість задоволення позовних вимог про визнання недійсними протоколу проведення прилюдних торгів, акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна за наслідками проведення торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності від 13.09.2013 року.

В той ж час, задовольняючи зустрічний позов лише частково, суд першої інстанції виходив з того, що мотиви зустрічного позову про інші порушення порядку проведення прилюдних торгів, а саме, про наявність лише одного покупця є невірними, такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права і не впливають на висновки суду про необхідність задоволення наведених вище позовних вимог.

Колегія суддів такі висновки суду першої інстанції вважає вірними та не погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5, зокрема, щодо необхідності застосування п. 7.1. Розділу 7 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 68/5, відповідно до якого прилюдні торги вважаються такими, що не відбулися у разі відсутності покупців або наявності лише одного покупця.

Зазначені доводи спростовуються правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 18.11.2015 року у справі № 6-28цс15, де зазначено, що відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», а в іншій постанові від 16.12.2015р., прийнятій у цивільній справі № 6-1460цс15 Верховний Суд України вказав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про іпотеку», за якими можна провести торги за наявності одного учасника.

Крім цього, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.12.2015 року обґрунтовано закрито провадження відносно вимог до Приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на підставі п. 7 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Тому доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 та третьої особи ПАТ «Державний ощадний Банк України» в частині порушення норм цивільно-процесуального закону колегія суддів вважає також необгрунтованими, а висновки суду першої інстанції в цій частині - вірними.

Не заслуговують на увагу також і доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_2 та третьої особи ПАТ «Державний ощадний Банк України» в частині незастосування судом першої інстанції спеціальної позовної давності - три місяці, оскільки, як встановлено судом, оспорювані прилюдні торги проводились не за Законом України «Про іпотеку», а на підставі Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №68/5, а отже, в даному випадку, не може бути застосована спеціальна позовна давність, передбачена ст.48 Закону України «Про іпотеку».

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні первісного позову, оскільки часткове задоволення зустрічного позову виключає можливість його задоволення. Однак, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсними прилюдних торгів, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову у звязку із наступним.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Таку правову позицію 05 листопада 2014 року висловив Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-158цс14.

Згідно із ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Виходячи з системного аналізу норм житлового та цивільного законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що із припиненням права власності особи на жиле приміщення, втрачається право користування цим жилим приміщенням як колишнього власника, так і членів його сімї.

Відповідно до свідоцтва № 3410 від 30.09.2013 року про право власності квартири № 93, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, буд. 6 на підставі акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна від 18.09.2013 року, власником вказаної квартири є ОСОБА_2 позивач за первісним позовом.

Згідно із довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки в квартирі № 93, буд. № 6, що по вул. Шафарика у м. Львові в квартирі зареєстровано пять осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Оскільки, внаслідок реалізації предмета іпотеки - квартири № 93, буд. № 6, що по вул. Шафарика у м. Львові, припинилось право власності відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 на цю квартиру, а відповідно і її право користування цією квартирою, то право користування втратили також і члени сімї колишнього власника ОСОБА_5 відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності доводів відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 відносно необхідності дозволу органу опіки і піклування на примусову реалізацію предмета іпотеки у звязку із тим, що в квартирі зареєстрована неповнолітня ОСОБА_8

Як встановлено судом першої інстанції неповнолітня ОСОБА_8 є онукою колишньої власниці квартири ОСОБА_5, при тому, що в цій квартирі як член сімї власника зареєстрований лише батько неповнолітньої ОСОБА_8

Відповідно до правового висновку Верховний Суд України (Постанова від 20.01.2016 року у справі № 6 - 2940 цс 15) норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Тому обовязок щодо забезпечення неповнолітньої ОСОБА_8, зокрема і житлом, покладається на її батьків, а не на відповідача за первісним позовом ОСОБА_5

Крім цього, неповнолітня ОСОБА_8 була зареєстрована 16.11.2012 року, тобто під час дії іпотечного договору від 12.03.2009 року, відповідно до п. 3.4.11. якого іпотекодавець ОСОБА_5 зобовязалась без попередньої письмової згоди іпотекодержателя не здійснювати реєстрацію інших осіб за адресою місцезнаходження предмету іпотеки.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представників сторін письмового дозволу ПАТ «Ощадбанк» на реєстрацію неповнолітньої ОСОБА_8 в квартирі № 93 буд. 6, що по вул. Шафарика у м. Львові, відповідачу за первісним позовом ОСОБА_5 не надавав. Тому така реєстрація здійснена із порушенням іпотечного договору від 12.02.2009 року.

Колегія суддів погоджується також із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності покликань відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 як на підставу свого позову необхідність застосування п. 4.5.9. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (в редакції від 24.12.2012 року), відповідно до якого у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець звертається до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Якщо судом не встановлено (змінено) спосіб і порядок виконання, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі № 6-174цс12, правовий аналіз положень указаного Закону та Інструкції свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими визначається порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» та пп. 5.11, 5.12 Інструкції).

Щодо вимоги позивача за первісним позовом про зобовязання Личаківській РВ ГУ ДМС України у Львівській області зняти ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з реєстраційного обліку за адресою: м. Львів, вул. Шафарика, 6/93, то така до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, даним рішенням суду відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 визнано такими, що втратили право користування квартирою №93 по вул. ОСОБА_14, д.6 у м. Львові та виселено їх з такої, таке рішення до виконання ще не пред»являлось, а відтак, у його виконанні відмовлено не було, тобто спору між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_15 районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на даний час немає, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, зокрема неповно з»ясовано обставини справи, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень, висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, лише частково відповідають обставинам справи, що призвело до помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин, а відтак і неправильного застосування судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права. Це відповідно до вимог ст.309 ЦПК України є безумовними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4 , 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_5 та Публічного Акціонерного Товариства «Державний Ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління Акціонерного Товариства «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Личаківського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи: Відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про зняття з реєстрації та виселення задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування квартирою №93 по вул.ОСОБА_14, д.6 у м.Львові та виселити їх з цієї квартири.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_16 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, третя особа - Відділ у справах дітей Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів, акту, свідоцтва про право власності та скасування рішення державного реєстратора відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

ОСОБА_17