АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,

встановила:

у червні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був дідом позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, та тестем позивачу ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_7 залишилась частка квартири АДРЕСА_1, будинок та присадибна ділянка 20 соток у АДРЕСА_2 та ще кілька земельних ділянок.

Позивачі стверджували, що при подачі заяви про прийняття спадщини дізналися про наявність заповіту ОСОБА_9 на користь відповідача, яка є його дочкою, хоча вона до покійного навідувалась рідко і тільки після складання заповіту 15 травня 2012 року переїхала до свого батька у село, де проживає і зараз.

Позивачі посилалися на те, що на час складання заповіту ОСОБА_7 виповнилось 85 років, в останні роки у нього розвився віковий склероз, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, кожен рік покійний спостерігався у санаторії ветеранів Великої Вітчизняної війни, тому він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту.

Справа № 757/16543/14-ц
Апеляційне провадження: №22-ц/796/4637/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Цокол Л.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачів посилається на неповне з'ясування всіх фактичних обставин справи та неналежну оцінку наданих суду доказів, оскільки висновком посмертної судово-психіатричної експертизи встановлено, що покійний ОСОБА_7 не міг повною мірою

- 2 -

усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є онуками, а відповідач - дочкою ОСОБА_9, який 15 травня 2012р. склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів усе майно, що буде належати йому на день смерті, ОСОБА_5

17 вересня 2013р. ОСОБА_9 помер.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при складанні заповіту ОСОБА_9 на користь ОСОБА_5 його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складання заповіту він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 5 лютого 2016р. на момент складання заповіту 15 травня 2012р. ОСОБА_9 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з помірно вираженим психоорганічним синдромом і за своїм станом у зазначений період часу не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому, у мотивувальній частині висновку експертами зазначено, що розлади психічної діяльності, що мали місце у ОСОБА_9 на час складання заповіту, не сягали вираженого ступеню, хоча істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вказаний висновок був підтверджений експертом ОСОБА_12 у судовому засіданні 12 жовтня 2016р.

ОСОБА_6, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_9 в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Такий правовий висновок був висловлений Верховним Судом України у справі 6-9цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суддів.

При цьому, з тексту висновку експертизи вбачається, що він є мотивованим,

- 3 -

експертами вивченні та дослідженні, як медична документація, так і пояснення свідків та сторін, які були опитані у судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з'ясував обставини справи та не врахував висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, колегія суддів вважає безпідставними, так як з матеріалів справи вбачається, що судом з'ясовані обставини, за яких був складений ОСОБА_9 спірний заповіт, допитані всі заявлені сторонами свідки, оцінені всі надані сторонами докази, у тому числі і висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, яким не було зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_9 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Твердження представника позивачів у апеляційній скарзі про те, що суд повинен був врахувати відносини, які склалися у ОСОБА_9, як з позивачами, так і з відповідачем, яка його рідко навідувала, не ґрунтуються на нормах матеріального права, так як позов про визнання заповіту ОСОБА_9 недійсним заявлений на підставі того, що заповідач у силу свого психічного стану на момент складання заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому відносини, які існували між заповідачем та спадкоємцями для вирішення даного спору правового значення не мають.

Посилання представника позивача на те, що текст заповіту ОСОБА_9 є незрозумілим, колегія суддів вважає надуманими, так як заповіт викладено чітко та зрозуміло, а суперечки, які виникли між сторонами, ґрунтуються на незрозумілості тексту заповіту, а на запереченнях позивачів проти того, що заповіт відповідав, на їх думку, волі спадкодавця, а його волевиявлення не було вільно. Однак, протягом судового розгляду позивачами не було надано достатніх та належних доказів у підтвердження зазначених посилань.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: