АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача Нарапович О.Д.

відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Нарапович ОксаниДмитрівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №2-76/13
№ апеляційного провадження:22-ц-796/1931/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0336, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 84050, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10.10.2037 року та сплатою 4,5 % річних за користування кредитом.

Крім того, 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0345, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 34870, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10 жовтня 2027 року та сплатою 4, 5 річних за користування кредитом. Згідно із умовами договору сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом, а саме базова процентна ставка у розмірі 10, 45 % річних та 11, 45 % річних за користування кредитом відповідно.

Згідно з наказом від 13 грудня 2010 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи за власним бажанням, а тому саме з того часу застосовуються процентні ставки відповідно до п. 1.1.3 Кредитних договорів.

Для забезпечення виконання зобов'язання позичальником за Кредитними договорами 24 жовтня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_4 були укладені два Договори поруки № 002-2900/756-0336-Р, відповідно до умов яких поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Банк виконав свої зобов'язання у повному обсязі, видав кредитні кошти, що були перераховані на рахунок, але відповідачі умови договорів не виконують. Станом на 15 грудня 2011 року заборгованість відповідачів за Договором № 1 становить 86434, 24 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 728502 гривні 35 копійок, а за Договором № 2 - 34114, 37 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 287529 гривень 56 копійок. Враховуючи те, що відповідачі не сплачують заборгованість, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість на загальну суму 118548,61 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 1016031 гривню 91 копійку та судові витрати по справі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представником позивача Нарапович О.Д., яка діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було повно та всебічно з'ясовано всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не враховано, що кредитні договори були укладені у відповідності з цивільним законодавством, рішення суду є необґрунтованим та таким, що не відповідає нормам процесуального, матеріального права та фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні представник позивача Нарапович О.Д., яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «Універсал Банк», підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0336, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 84050, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10 жовтня 2037 року та сплатою 4, 5 % річних за користування кредитом.

Крім того, 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 002-2900/756-0345, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 34870, 00 швейцарських франків із строком повернення до 10 жовтня 2027 року та сплатою 4,5 річних за користування кредитом.

Згідно із умовами Договорів сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом, а саме базова процентна ставка у розмірі 10,45 % річних та 11,45 % річних за користування кредитом відповідно.

Відповідно до наказу від 13 грудня 2010 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи за власним бажанням.

Для забезпечення виконання зобов'язання позичальником за Кредитними договорами 24 жовтня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_4 були укладені два Договори поруки № 002-2900/756-0336-Р, відповідно до умов яких поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що через порушенням умов Кредитних договорів у відповідачів виникла заборгованість у загальному розмірі 118548,61 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 1016031 гривню 91 копійку.

Відповідно до вимог ст. 3, 8 Конституції України, відповідно до принципу верховенства права людина, її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, загальних засад цивільного законодавства, прописаних у ст. 3 ЦК України, щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності, з порушенням ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони включення до договору споживчого кредитування несправедливих умов, ознакою та наслідком яких став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до принципу Верховенства права, через призму ст. 3 Конституції України, людина та її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За визначенням Конституційного Суду України у постановлених ним рішеннях, Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується законодавством як однією з його форм, включаючи інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, які легітимовані суспільством та відповідають ідеології справедливості.

Зазначені принципи справедливості, добросовісності, рівності та свободи у відносинах споживчого кредитування в повній мірі знайшли своє відображення у ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Положеннями ст. 42, 92 Конституції України визначено, що громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та, встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб'єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Міжнародними актами і, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та, виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах.

Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543 передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору.

Як убачається з матеріалів справи, у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договорів поруки припиненими. Рішенням суду від 20 жовтня 2015 року, що набрало законної сили, визнано припиненими договори поруки № 002-2900/756-0336-Р від 24 жовтня 2007 року (на суму 84050 швейцарських франків) та № 002-2900/756-0336-Р від 24 жовтня 2007 року (на суму 34870, 00 швейцарських франків), укладеними між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4

Під час розгляду справи по суті судом було призначено судово-технічну експертизу документів, зокрема, кредитних договорів, укладених між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3

Відповідно до Висновку експертів від 18 травня 2015 року метою проведення експертизи було визначення відносного часу підписання даних кредитних договорів в порівнянні з договорами поруки. За результатами проведеної експертизи було встановлено, що час підписання кредитних договорів не відповідає вказаній у документах даті 24 жовтня 2007 року та виконані вони пізніше грудня 2007 року.

За таких обставин, 24 жовтня 2007 року кредитні договори, на які посилається позивач ПАТ «Універсал Банк» як на підставу позовних вимог, укладені не були, а кредитні кошти по ним не видавалися. В той же час відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до матеріалів справи долучені копії кредитних договорів від 24 жовтня 2007 року, оригінали яких були оглянуті колегією суддів в судовому засіданні Апеляційного суду м. Києва, які містять відмінні умови від тих, на які посилається позивач в своїй позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо'язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт надання грошових коштів повинен бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затверджене постановою Правління НБУ від 30.12.1998 року № 566, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Цим положенням визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов'язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, що підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ.

Так, загальні вимоги до оформлення касових документів при проведенні касових операцій банків з клієнтами визначені ч. 1 гл. 1 розд. ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку від 14.08.2003 року № 337 та п. 5.1-5.5. До них належить заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, встановлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій.

До касових операцій, які регламентуються інструкцією, належать видача готівки національної та іноземної валют клієнтам з їхніх рахунків за видатковими касовими документами через касу банку або із застосуванням платіжних карток з їхніх рахунків чи відповідного рахунку банку через його касу або банкомат.

Таким чином, єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява на видачу готівки.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Порядок завіряння копій визначено п. 5.27 ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту від 07.04.2003 року. Пунктом 5.27 визначено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту.

Таким чином, під час розгляду справи позивачем не надано жодного оригіналу документів, а також відсутні копії документів, відповідно до вимог діючого законодавства.

Документ, на який посилається позивач на підтвердження факту отримання кредитних коштів, не може бути належним доказом, оскільки це є виписка по особовому рахунку за 24 жовтня 2007 року, де відображено зарахування коштів на поточний рахунок (не отримання коштів позичальником), при цьому у призначенні платежу зазначено, що це «надання кредиту зг. Дог. № 4459 від 19/10/2007». У матеріалах справи кредитні договори з такими номерами та датами відсутні.

Крім того, згідно вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року, договори поруки, укладені між Банком та відповідачем ОСОБА_4, були визнані припиненими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03 травня 2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача Нарапович Оксани Дмитрівни, яка діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: