БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1367/16-ц
Провадження № 2/497/35/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря - Ковтун О.І.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості у розмірі 11 732.66 гривен та суму судових витрат у розмірі 1 378.00 гривен судового збору.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 13.12.2011 року, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, банк надав останньому кредит у розмірі 800.00 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення вимог кредитного договору, що стосується своєчасного погашення заборгованості по кредиту та відсотків нарахованих за користування кредитом відповідач належним чином не виконав, в звязку з чим у нього перед позивачем станом на 30.04.2016 року виникла заборгованість по кредитному договору у розмірі 11 732.66 гривен. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Також позивач посилається на те, що відповідно до п.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Так як відповідачем останній платіж був здійснений 02.07.2013 року, то позивач вважає, що строк позовної давності розпочинається з наступного дня, а саме з 03.07.2013 року та відповідно спливає 03.07.2063 року. Позивач посилається на те, що ним було надіслано позовну заяву поштою 30.06.2016 року, тому він не пропустив строк позовної давності.

Представник позивача в судове засідання не зявився, щоразу був повідомлений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.59, 76, 90). Подав заяву про підтримання позовних вимог, задоволення їх у повному обсязі та розгляд справи у його відсутність (а.с.38, 67).

Представник відповідача, діючий на підставі довіреності від 25.12.2015 року (а.с.56) підтримав письмові заперечення свого довірителя (а.с.47-48), а також доповнення до заперечень (а.с.86-87), та позов визнав частково, а саме пояснив, що його довіритель згоден виплатити заборгованість за тілом кредиту в сумі 384.96 гривен, та заборгованість по відсоткам в розмірі 392.67 гривен. Неодноразово, подаючи письмові заяви просив застосувати спеціальні строки позовної давності, та в задоволенні решти позовних вимог банку відмовити (а.с.78, 79-80, 86-87).

В судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що 13.12.2011 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір б/н, відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 800.00 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Представник відповідача не заперечував що за період з 01.01.2012 року по 15.07.2016 року відповідач ОСОБА_2 отримав позику: 17.02.2012 року у сумі 100.00 гривен, 19.06.2012 року 200.00 гривен, 25.06.2012 року 500.00 гривен, 26.06.2012 року 100.00 гривен, 31.07.2012 року 150.00 гривен, 03.11.2012 року 50.00 гривен, 09.11.2012 року 150.00 гривен, 28.12.2012 року 50.00 гривен. Разом з цим ним було погашено заборгованість: 17.02.2012 року у сумі 100.00 гривен, 25.06.2012 року 100.00 гривен, 23.07.2012 року 100.00 гривен, 17.08.2012 року 100.00 гривен, 25.09.2012 року 100.00 гривен, 23.10.2012 року 100.00 гривен, 26.11.2012 року 50.00 гривен, 07.03.2013 року 300.00 гривен, 26.04.2013 року 100.00 гривен, 02.07.2013 року 100.00 гривен.

Представник відповідача посилається на те, що згідно умов договору пільгова ставка 0% становить вразі повного погашення заборгованості боржником до 25 числа наступного місяця, коли отримано позику. Виходячи з викладеного вбачається, що станом на 28.12.2012 року було отримано 1400.00 гривен, остання дата отримання кредиту становить 28.12.2012 року, але відбувалось погашення заборгованості, що становить сума сплаченого кредиту на 02.07.2003 року 1200.00 гривен.

Останньою датою виникнення заборгованості, згідно умов договору, вважається 25.01.2013 року. Згідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність, встановлюється тривалістю у три роки, тобто строк позовної давності про стягнення заборгованості мав сплинути 25.01.2016 року, але відповідачем була частково сплачена заборгованість та остання проплата відбулась 02.07.2013 року, тобто відбувся перебіг строку позовної давності з 25.01.2016 року на 02.07.2016 року. Позовна заява була подана позивачем після спливу даного строку позовної давності. Крім того позивачем порушено ч.2 ст.258 ЦК України, а саме пеня та штрафні санкції за несвоєчасну сплату заборгованості нараховувалися по 2016 рік, не дивлячись на те, що строк їх позовної давності сплинув ще 02.07.2014 року. Відповідач просить застосувати строки спеціальної позовної давності, та згоден виплатити заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 800.73 гривен, з яких: 384.96 гривен тіло кредиту, 415.77 гривен відсотки за користування кредитом.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобовязаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Положеннями ст.530 ЦК України визначено, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.12.2011 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 800.00 гривен у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с.5, 8-22, 23-31).

Керуючись п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, Банк неодноразово змінював умови кредитування та обслуговування кредитної карти відповідача (а.с.24 зворотна сторінка).

У відповідності до ч.2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», даний банк керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг

Отже, підписавши заяву та засвідчивши згоду з Умовами та Правилами надання послуг ПАТ КБ «Приватбанк» його клієнтам, відповідач ОСОБА_2 таким чином приєднався до вказаних Умов та Правил, які по суті є публічною офертою.

На підставі підписаної сторонами заяви, що разом з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» і з якими, відповідач ознайомлений та згодний, відбулося підписання між сторонами договору про надання банківських послуг. Після цього Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видана пластикова картка, яка ключем до цього рахунку.

Протягом наступних 17 місяців після укладення договору б/н від 13.12.2011 року позичальник частково сплачував кошти за користування кредитом у відповідності з Умовами надання банківських послуг та тарифами.

Вказані обставини свідчать про те, що 13.12.2011 року договір між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 дійсно був укладений і банк виконав передбачені договором зобовязання перед позичальником, в той час як позичальник після нетривалого виконання прийнятих на себе за договором зобовязань, в подальшому не розриваючи у встановленому порядку даний договір, припинив виконувати покладені на нього договором зобовязання в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 2.10.9 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт має право в будь-який момент достроково розірвати цей Договір, повідомивши про це банк шляхом подання відповідної письмової заяви про розірвання договору за формою встановленою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Положеннями п. 5.12.Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той же строк.

Згідно з п. 2.10.8 Умов та Правил надання банківських послуг сторони визнали, що дія договору закінчується в момент закриття останнього рахунку/депозиту Клієнта, відкритого в рамках договору та підпадаючого під його дію, а також при закінченні використання послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», передбачених договором.

Відповідно до ст. 1.2.15 Умов та правил надання банківських послуг закриття картрахунку не тягне припинення обовязків клієнта погасити заборгованість по рахунку карти.

На підставі п. 2.10.7 Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що договір діє без обмеження строку, а у відповідності до п. 5.3. цих Умов зазначено, що картковий рахунок Відповідача відкритий на невизначений термін.

З огляду на викладене, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем дійсно було укладено кредитний договір б/н 13.12.2011 року, обставини, які б свідчили про припинення дії договору (закриття картрахунку або інформування ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору) не настали, проте встановлено обставини, що відповідач допустив прострочення, внаслідок чого виникла заборгованість по тілу кредиту та процентам, а відтак у позивача ПАТ КБ «ПриватБанк у відповідності до умов договору має підстави, як вимагати з позичальника повернення тіла кредиту і сплату процентів, так і застосовувати неустойку у вигляді штрафів та пені.

Згідно умов договору строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідачем ОСОБА_2 останній раз був сплачений платіж 02.07.2013 року в сумі 100.00 гривен, що підтверджено розрахунком заборгованості за договором (а.с.4), а також поясненням представника відповідача.

Таким чином, матеріали справи підтверджують користування відповідачем ОСОБА_2 грошима ПАТ КБ «Приватбанк» та оплату процентів за користування грошовими коштами в розмірі відповідному умовам кредитного договору від 13.12.2011 року.

Виходячи з обізнаності відповідача з Умовами правилами і тарифами, які разом з заявою, підписаною позичальником складають кредитний договір від 13.12.2011 року, невиконання останнім передбаченого цим договором обовязку отримувати виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам, не є підставою вважати, що Банк не виконав свого обовязку про повідомлення клієнта про зміну тарифів. Виписка про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам є каналом інформативного повідомлення клієнта, який офіційно передбачений умовами договору в якості обовязкового. Застосування ПАТ КБ «ПриватБанк» інших засобів комунікації для передачі клієнту інформації зокрема про збільшення процентної ставки є правом позивача.

При таких обставинах, виходячи безпосередньо з умов договору б/н від 13.12.2011 року, вважається, що відповідач таким чином погодився зі змінами (зменшенням, збільшенням) розміру процентної ставки запронованої ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).

Відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено нарахування пені у разі виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 гривен. Розмір пені розраховується як базова відсоткова ставка по договору/30 (нараховується за кожний день прострочки кредиту) + 50.00 гривен (одноразово) (а.с.29 зворотна сторінка).

Згідно п. п. 1.1.5.32 Умов надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів щодо будь-якого з грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривен + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій (а.с.18).

Підпунктом 2.1.1.7.6. Правил користування платіжною карткою визначено, що при порушенні клієнтом строків платежів щодо будь-якого з грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривен + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій (а.с.27).

Тобто, умовами спірного договору, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення (порушення строків виконання, несвоєчасне виконання) грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення але не менше встановленого договором (наказів банку) розміру пені за місяць з можливістю збільшення такого мінімального розміру у разі виникнення прострочення за другий місяць поспіль.

У той самий час, згідно з пунктами 1.1.5.32 та 2.1.1.7.6. кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів щодо будь-якого з грошових зобовязань передбачених цим договором більше ніж на 30 (120) днів.

Тобто застосування і штрафу і пені повязано з порушенням позичальником строків виконання грошових зобовязань за договором.

Таким чином, нарахування банком штрафу у розмірі фіксованої ставки 500.00 гривен, а також в процентну відношенні (5%) є правомірним, оскільки це передбачено умовами договору, на які погодився відповідач

Як вбачається з розрахунку, представленого ПАТ КБ «Приватбанк» пеня в сумі 3050.00 гривен нарахована за період прострочки платежів по тілу кредиту та процентам за користування кредитом з 01.10.2013 року до 30.04.2016 року.

Відповідачем, не одноразово за час розгляду справи судом, подавались заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с.47-48, 78, 79-80, 86-87), та відмову, а у подальшому часткове (а.с.86-87) задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення нормич.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - ст.261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч.4 ст.267 ЦК України.

Тому строк позовної давності почне плинути з моменту, коли позивач дізнався про порушення зобовязань за кредитним договором, а саме з 25 серпня 2013 року. Позивач направив позовну заяву на адресу суду поштою 30 червня 2016 року, про що свідчить корінець про відправку та реєстр відправки позову (а.с.68), тому позивачем загальний строк позовної давності не пропущений.

Твердження позивача, що відповідно до п.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років та враховуючи, що останній платіж здійснено 02.07.2013 року, то строк позовної давності зі сплати пені розпочався 03.07.2013 року та спливає 03.07.2063 року суд вважає не доведеним (а.с.60-61, 66-67).

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Так як у п.1.7.31 Умов договору про збільшення строку позовної давності до 50 років відсутній підпис відповідача ОСОБА_2, у заяві позичальника від 13.12.2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, тому суд вважає, що до правовідносин у цій справі треба застосувати загальну позовну давність у три роки та спеціальну в один рік.

Як вбачається з Постанови ВСУ від 25.05.2016 року № 6-1138цс15 стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Позовна заява направлена до суду поштою 30.06.2016 року (а.с.68), а дата з якої починає плинути строк позовної давності є 30.06.2015 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості пеня вперше була нарахована 01.10.2013 року і з наростаючим підсумком до 30 квітня 2016 року загальна сума пені склала 3050.00 гривен

Будь-яких причин, які свідчать про поважність пропуску позивачем строку позовної давності передбаченого ст. 258 ЦК України стосовно вимог про стягнення пені, позивач не навів.

Відмова у вимогах у звязку з пропуском позовної давності є самостійною підставою, яка може бути застосована лише в частині обґрунтованих вимог. У разі, якщо заявлені вимоги безпідставні по суті, то суд має відмовляти у задоволенні таких вимог у звязку з їх необґрунтованістю.

Проте вимоги про стягнення пені є обґрунтованими, оскільки відповідач дійсно допустив прострочення зобовязань за кредитним договором в частині тіла кредиту та процентів за користування кредитними коштами, що має наслідком нарахування пені.

Однак, з урахуванням строку встановленого ст. 258 ЦК України стягнення пені обмежується 12 місяцями, що передували зверненню до суду з позовом. Всі вимоги поза межами вказаного строку задоволенню не підлягають у звязку пропуском строку позовної давності та відсутністю підстав для його поновлення.

Як вбачається з Постанови ВСУ від 25.05.2016 року № 6-1138цс15 стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 3050.00 гривен, з яких 2050.00 гривен обчислено поза межами строку скороченої позовної давності. Тому стягненню підлягає пеня в сумі 1 000.00 гривен.

У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором та з врахуванням строку позовної давності, щодо нарахування пені, яку просив застосувати відповідач, ОСОБА_2 станом на 30.04.2016 року має заборгованість - 9 580.16 гривен, яка складається з наступного:

- 384.96 гривен - заборгованість за кредитом;

- 7262.81 гривен - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 1000.00 гривен заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:

- 500.00 гривен штраф (фіксована частина),

- 432.39 гривен - штраф (процентна складова з розрахунку: 384.96+7262.81+1000.00 = 8647.77 гривен х 5%).

Таким чином, відповідачем порушені умови договору, що призвело до виникнення вище вказаної заборгованості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Стороною позивача наданий розрахунок заборгованості по кредитному договору (а.с.4).

Вимогам ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, твердження відповідача, що строк загальної позовної давності сплинув 02.07.2016 року, а строк позовної давності по нарахуванню пені сплинув ще 02.07.2014 року не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні.

Представник відповідача не погоджувався з розрахунком заборгованості по відсоткам. Стверджував, що стягненню з відповідача підлягають відсотки в розмірі 415.77 гривен з розрахунку:

станом на 02.07.2014 року : 384.96 гривен х 36% = 138.59 гривен;

станом на 02.07.2015 року : 384.96 гривен х 36% = 138.59 гривен;

станом на 02.07.2016 року : 384.96 гривен х 36% = 138.59 гривен;

Однак суд не може погодитися з цим розрахунком як таким, що є необґрунтованим, і який не відповідає умовам кредитного договору. Відповідачем не враховано, що відсотки розраховуються не в цілому за рік, а щомісячно виходячи із загальної суми заборгованості, яка у разі несвоєчасного погашення збільшується з місяця в місяць.

Враховуючи, що відповідач, та представник відповідача не є фахівцем в галузі економіки, а тому позбавлені можливості здійснити розрахунок кредитної заборгованості, суд розяснював положення ст.ст.10, 11, 60 УПК України та можливість заявлення клопотання про призначення по справі судової експертизи, на вирішення якої можливо було б поставити усі необхідні питання щодо обґрунтованості, правильності розрахунку заборгованості за спірним договором.

Відповідач, та його представник не скористалися наданим їм законом правом, та не виявили бажання клопотати про призначення відповідної експертизи.

А відтак, суд вважає за можливе стягнути заборгованість по відсоткам за вказаним договором, виходячи з розрахунку, здійсненого позивачем в розмірі 7262.81 гривен.

Вимогами ст. 536 ЦПК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 1049 ЦК України закріплює обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановленні договором.

Відповідно до вимог ст. 1050 ч. 2 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів за договором позики.

За викладених обставин суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню в частині нарахування пені та штрафу у вираженому у процентній складовій, оскільки згідно Постанови ВСУ від 25.05.2016 року № 6-1138цс15 стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила даної статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання. Частина 1 статті встановлює виключення із загального правила про припинення зобов'язання у зв'язку із неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК). Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей), не звільняє його від відповідальності. Тобто в будь-якому випадку боржник зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки, сплатити неустойку та нести інші наслідки, передбачені зазначеною статтею.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати: 1378.00 гривен судового збору.

Керуючись ст.ст.11, 16, 254, 256, 258, 259, 261, 509, 525, 526, 530, 536, 610, 611, 629, 1048, 1049,1050, 1054 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 79, 88, 131, 208, 209, 212-215, 224-228, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії КМ № 373604, виданий 17.02.2006 року Болградським РВ УМВС України в Одеській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

на користь Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, № 50 (МФО 305229, , рахунок № 3111) заборгованість станом на 30.04.2016 року за кредитним договором № б/н від 13.12.2011 року в розмірі 9 580.16 гривен (девять тисяч пятсот вісімдесят гривен шістнадцять копійок), у тому числі:

- 384.96 гривен - заборгованість за кредитом;

- 7262.81 гривен - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 1000.00 гривен заборгованість за пенею та комісією;

- 500.00 гривен штраф (фіксована частина),

- 432.39 гривен - штраф (процентна складова).

та суму судових витрат в розмірі 1 378.00 гривен (одна тисяча триста сімдесят вісім гривен).

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.В. Кодінцева