Справа № 386/1030/16-ц
Провадження № 2/386/87/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2017 року смт. Голованівськ

Голованівський районний суд Кіровоградської області

В складі головуючого судді Гарбуз О. С.

з участю секретарів судового засідання Фенюшиної Ю.Ю.,

ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 15.09.1990 року по 25.11.2016 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. З відповідачем спільно проживали до вересня 2016 року, 25.11.2016 року шлюб між ними розірваний рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області. За час спільного проживання вони набули майно: житловий будинок за адресою с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області, вул. Виноградна, 5, та легковий автомобіль «ВАЗ 21103» реєстраційний номер «ВА8624АЕ», а також цілий ряд іншого майна. Все майно, крім будинку та автомобіля сторони розділили по акту добровільного розподілу майна від 10.09.2016 року. 25.11.2016 року позивач звернулася до відповідача про надання дозволу на добровільне переоформлення своєї частки домоволодіння на неї, а вона відповідно домовленості мала надати згоду на переоформлення автомобіля на імя відповідача, на що останній відмовився. У звязку з тим, що між сторонами виник спір щодо розподілу спільного майна, позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області, вул. Виноградна, 5, вартістю 93222 грн., а за відповідачем визнати право власності на легковий автомобіль «ВАЗ 21103» реєстраційний номер «ВА8624АЕ» вартістю 82320 грн.; стягнути з неї на користь відповідача за відступ від ідеальної частки 5000 грн.; стягнути з відповідача на її користь витрати за проведення експертної оцінки транспортного засобу у розмірі 450 грн., витрати за експертне дослідження житлового будинку в розмірі 2000 грн., витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн. та витрати за судовий збір в розмірі 1789 грн. 92 коп.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та суду пояснила, що за час спільного проживання вони набули з відповідачем у власність житловий будинок за адресою с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області, вул. Виноградна, 5 та легковий автомобіль «ВАЗ 21103» реєстраційний номер «ВА8624АЕ», а також цілий ряд іншого майна. В даний час у них виник спір щодо розподілу житлового будинку та автомобіля. Позивач вважає за доцільне залишити відповідачу автомобіль, оскільки він ним користується, а їй залишити житловий будинок, в якому вона в даний час проживає. Просила задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав і суду пояснив, що дійсно за час спільного проживання з позивачем, вони набули у власність спільне майно. В даний час у них виник спір щодо розподілу житлового будинку та автомобіля. Не погоджується з обраним позивачем способом розподілу майна, оскільки також претендує на частину житлового будинку, однак не заперечує, щоб позивач проживала в їх спільному будинку. В задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів.

В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 1990 року, який розірвано рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25.11.2016 року, яке набрало законної сили 05.12.2016 року (а.с. 51).

За час спільного проживання сторони набули майно, яке складається з житлового будинку №5 по вул. Карла Маркса (Виноградна) в с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області та надвірними побудовами, що підтверджується копією свідоцтва №552 на право особистої власності на житловий будинок, виданого 14.10.2005 року ОСОБА_3, копією архівної довідки та копією технічного паспорту (а.с. 9-13), легкового автомобіля «ВАЗ 21103» реєстраційний номер «ВА8624АЕ», що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СРБ №572674 від 29.03.2007 року (а.с. 30) та інше майно, яке розділене сторонами добровільно, що підтверджується актом добровільного розподілу майна від 10.09.2016 року (а.с. 7-8).

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що позивач є його дочкою, яка проживала з відповідачем. Під час спільного проживання сторони набули у власність житловий будинок та автомобіль. На придбання автомобіля він позичав гроші сторонам, оскільки вважав їх своєю сімєю. Будь-яких доказів щодо укладення договору позички не має.

У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано.

Судом встановлено, що вищезазначені житловий будинок та автомобіль придбано сторонами під час їхнього шлюбу та спільністю участі їх коштів і працею в набутті цього майна, що підтверджено письмовими доказами та поясненнями сторін, а тому суд приходить до висновку про належність до спільної сумісної власності сторін житлового будинку, розташованого за адресою: с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області, вул. Виноградна, 5 та легкового автомобіля «ВАЗ 21103» реєстраційний номер «ВА8624АЕ».

У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 369 ЦК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За нормами ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено ст. 370 ЦК України, за нормами якої співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За нормами частин 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності.

Позивач звернулась до суду з позовом про розподіл їх з відповідачем спільного майна, оскільки між ними виник спір щодо користування і володіння житловим будинком та автомобілем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що причини, які спонукали позивача до звернення до суду з позовом про розподіл спільного майна з відповідачем є обґрунтованими, однак позивачем обраний не правильний спосіб захисту своїх прав (порядок розподілу майна), оскільки житловий будинок, за яким позивач просить визнати за нею право власності, може бути розподілений між сторонами в натурі з виділом кожному рівної частки у порядку ст. 372 ЦК України.

А тому, в разі визнання за позивачем права власності на весь житловий будинок та визнання права власності за відповідачем на автомобіль, про що просить позивач, однак не погоджується відповідач, таке рішення призведе до порушення прав відповідача на рівну частину житлового будинку, який є у їх спільній сумісній власності.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечить справедливу рівновагу між інтересами сторін, що узгоджується з положеннями ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Визначений позивачем спосіб захисту своїх прав призводити до порушення інтересів відповідача, як співвласника майна.

Оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог на підставі наданих доказів, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки позивач обрала спосіб захисту, що не відповідає нормам сімейного і цивільного законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позову, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 364, 369, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Голованівський районний суд Кіровоградської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Гарбуз О. С.