Категорія 50Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

за участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що вони з відповідачем є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2013 року з позивача на користь відповідача стягнуто на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 вересня 2013 року. Позивач вчасно сплачував аліменти.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2016 року позивача визнано батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнуто з нього на користь ОСОБА_6 на утримання дитини ОСОБА_5 аліменти в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 червня 2016 року.

Крім того, позивач зазначив, що стан його здоров'я значно погіршився, він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, крім заробітної плати, інших доходів не має, проживає у орендованому житлі, а тому не має можливості сплачувати на користь відповідача аліменти в присудженому розмірі. Посилаючись на погіршення його матеріального стану та стану здоров'я, просив зменшити розмір стягуваних з нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 з 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно на 1/6 частку всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області №127/21161/13-ц від 12 вересня 2013 року на користь ОСОБА_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, корп. ВМКЦЦР, на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно до 1/6 частини всіх видів заробітку позивача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 листопада 2016 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 56-59).

В апеляційній скарзі відповідач у справі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явився, тому відповідно до вимог ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України дана справа розглянута у його відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення скаржника, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину, відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд врахував ту обставину, що позивач працює, має постійний дохід, стан його здоров'я після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів на утримання дочки значно погіршився.

Також суд врахував те, що відповідач має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання якого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2016 року з позивача стягуються аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дітей відповідного віку, щомісячно.

Крім того, суд взяв до уваги матеріальне становище позивача, відсутність власного житла, та значне погіршення його стану здоров'я з моменту ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів на утримання доньки, а також і стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, яка хворіє, та дитини ОСОБА_4, стан здоров'я якої є нормальним.

Оцінивши належним чином всі докази, надані сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач може і повинен надавати матеріальну допомогу на утримання дочки ОСОБА_4, однак за таких обставин, суд має підстави визначити розмір аліментів у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 02 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2013 року з позивача на користь відповідача стягнуто на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 вересня 2013 року. Позивач вчасно сплачував аліменти.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про зменшення розміру аліментів з 1/4 до 1/6 частини заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позивач зазначав про зміну його матеріального стану та значне погіршення його стану здоров'я.

Відповідно до довідки № 437 від 08 липня 2016 року ОСОБА_4 проходить службу у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону (а.с. 28).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 10 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, що набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з якими відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Частиною 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Із змісту наведених норм вбачається, що для збільшення або зменшення розміру аліментів достатньо однієї із обставин, визначених статтею 182 СК України.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що з часу ухвалення судового рішення Вінницьким міським судом Вінницької області від 12 вересня 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки змінився матеріальний стан позивача ОСОБА_4 у зв'язку із стягненням з нього на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання іншої його дитини - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

За таких обставин, суд, врахувавши інтереси неповнолітнього сина позивача - ОСОБА_5 прийшов до правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягуваних аліментів.

Згідно із ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Перевіривши доводи позивача ОСОБА_4 а також наявні матеріали справи щодо зменшення розміру стягуваних аліментів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про зменшення розміру аліментів належним чином врахував як положення ч. 1 ст. 192 СК України щодо підстав для зменшення розміру аліментів, так і положення ч. 1 ст. 182 СК України щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

При цьому судом вірно враховано інтереси неповнолітнього сина позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання якого стягуються аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно.

Крім того, із наданих позивачем копій медичних довідок убачається, що стан його здоров'я дійсно погіршився, в зв'язку із чим він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному центрі Центрального регіону України, в тому числі і для проведення оперативного лікування. Відповідно до зазначених довідок захворювання відповідача пов'язані із проходженням військової служби (а.с. 11, 12, 15, 16, 18, 26).

Таким чином, колегія суддів критично оцінює твердження відповідача про те, що суд першої інстанції, на її думку, пов'язує погіршення стану здоров'я позивача із стягненням з нього аліментів на утримання доньки.

Також, судом не можуть бути взяті до уваги викладені в апеляційній скарзі доводи про покращення матеріального стану позивача, отримання ним інших доходів, крім заробітної плати, набуття у власність нерухомого майна, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Всі зазначені відповідачем обставини належним чином оцінені в рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду першої інстанції не спростовують та не є обґрунтованими підставами для скасування ухваленого судом рішення.

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснює сторонам їх відповідальність за прострочення сплати аліментів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.4, 303, 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухваланабирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: