Справа № 454/1755/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Веремчук О. А. ,

при секретарі Баран О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання проживання в житловому незавершеному будівництвом будинку без згоди позивача незаконним та стягнення судових витрат,,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_3 та усунення перешкод у користуванні будинком, що розташований в смт. Жвирка по вул. Над Бугом 4, Сокальського району Львівської області. Вказаний будинок вона спільно із відповідачем ОСОБА_2 придбали у серпні 2005 року, оскільки перебували у шлюбних відносинах.

В грудні 2015 року відповідач разом із ОСОБА_3 почали спільно проживати у згаданому будинку без всякої згоди та домовленості із позивачкою. Таким чином проживання відповідачів у будинку чинить позивачці перешкоди у користуванні її приватною власністю, а особливо в користуванні кухнею. На прохання позивачки звільнити будинок відповідачі не реагують. Просить суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з житлового будинку і у такий спосіб забезпечити її повноцінне користування будинком та усунути перешкоди зі сторони відповідачів.

В ході розгляду справи позивач неодноразово подавала заяви про уточнення позовних вимог. Так в останній заяві поданій до суду 22.12.2016 року, позивач просить визнати проживання ОСОБА_3 в належному їм з ОСОБА_2 житловому незавершеному будівництвом будинку по вул. Над Бугом 4 в смт. Жвирка Сокальського району протягом 2014-2015 років і до червня 2016 року без її згоди незаконним.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивачки ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, в обґрунтування надали пояснення аналогічні викладеними у позовній заяві.

Відповідачі та представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний у січні 2012 року. Таким чином ОСОБА_3 є новою дружиною ОСОБА_2, тому вони як члени сім'ї мають право проживати у вказаному будинку. Окрім того відповідачі виховують спільних дітей від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Спочатку відносини між сторонами складалися добре, проте позивачка подала позов в суд про їхнє виселення, а зараз на розгляді перебуває цей позов який вони не визнають. Ніхто не заперечує факт проживання ОСОБА_3 в будинку, однак позивачкою не надано жодних доказів того , що проживання в будинку було проти волі позивачки та їй чинилися відповідачами перешкоди в проживанні в будинку.

Заслухавши пояснення сторін , покази свідків та дослідивши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав:

свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що являється сестрою позивачки, позов вважає підставним. Зокрема ОСОБА_3 проживає у вказаному будинку із травня 2013 року та виселилася лише у серпні 2016 року. Коли ОСОБА_1 приїзджала із заробітків, то не могла поселитися у будинку, оскільки відповідачі не впускали її , говорячи живи , але роби те , що ми скажемо, а тому позивачка йшла жити до неї. Сестра раз святкувала Різдво з відповідачами, щоб лише бути з дітьми. Дружні стосунки між сторонами існували тільки формально, оскільки діти проживають із батьком, а сестра постійно на заробітках, тому позивачка змушена звернутися до суду із даним позовом. Сестра нікуди не скаржилася , що їй відповідачі чинять перешкоди ив проживанні.

Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні показала, що житловий будинок незакінчений будівництвом в смт. Жвирка по вул. Над Бугом 4, Сокальського району Львівської області вони з бувшим чоловіком ОСОБА_2 придбали ще коли були в шлюбі з ним. Потім вона поїхала в 2009 році на роботу в Італію , щоб закінчити ремонт в будинку. На даний час вона проживає з липня 2012 року в Італії м. Бойзано і має пермесо. Зараз в Італії вона не має праці, перед тим стояла в Італії два роки на біржі. Спочатку вона користувалася будинком , поки не з»явилася відповідачка Кобз»єва ОСОБА_7 чоловік не попередив її , що приведе додому другу жінку. Відповідачі повідомили їй, що вона може проживати в будинку, але всю хатню роботу в будинку буде робити відповідачка Кобз»єва ОСОБА_8 останньою вона фактично не спілкувалася, оскільки чоловік старався ніколи не залишати їх обох разом. Фактично брутально з нею відповідачі не поводилися, а щодо доступу до всіх кімнат будинку, то перешкод не було, а вона і сама не бажала підніматися на до них на другий поверх будинку. Згоди на вселення Кобз»євої Н.В. в будинок вона не надавала бувшому чоловіку. На Святу вечерю вона дійсно була присутня в будинку і це вона робила заради дітей. Вона не говорила чоловіку, що Кобз»єва Н.В . немає права проживати в будинку, а говорила йому, що він не має права без її згоди привести ОСОБА_3 в їх будинок. В письмовій формі вона до чоловіка з такими заявами не зверталася. Також вона ніколи ні в які державні чи правоохоронні органи з письмовими заявами не зверталася щодо того, що відповідачі протягом 2014-2016 років чинили їй перешкоди в користуванні та проживанні в даному житловому будинку незакінченому будівництвом. Після подання нею цього позову в суд , то відповідачі виселилися з даного будинку. ОСОБА_7 діти нормально відносяться до Кобз»євої Н.В., але при ній мамою її не називали. Діти проживають з відповідачем батьком ОСОБА_2 , оскільки вона є постійно за кордоном, а коли вона приїзджає , то вона постійно з ними. Це її влаштовує. Материнська допомога відповідачу ОСОБА_2 при догляді за дітьми звичайно була потрібна, однак вона пропонувала найняти йому хатню робітницю. Кобз»єва Н.В. є зараз жінкою її колишнього чоловіка. Чоловік не повідомив її про рішення суду про розірвання шлюбу. Хоча позов про розірвання шлюбу вона сама подавала в шлюб разом з чоловіком, і це є її підпис в позовній заяві від 12.01.2012 року про розірвання шлюбу як позивача . В цей момент вона була в Україні. Також вони з чоловіком писали в суд заяви про слухання справи у їх відсутності і що згідні на розірвання шлюбу. Вона не зверталася в суд за рішенням суду про розірвання шлюбу , оскільки воно не було їй на той час потрібне. Коли вона подавала позов в суд , то вона дійсно на той час бажала розірвати шлюб. Згодом вона подала в суд апеляційну скаргу на дане рішення суду про розірвання шлюбу , оскільки пройшов трьохрічний строк позовної давності , щодо звернення в суд з позовом про поділ майна подружжя і тому її адвокат порадив їй оскаржити рішення про розірвання шлюбу в апеляційному порядку і скасувати його, щоб поновити таким чином строки давності по позову про поділ майна з чоловіком. На той час подаючи апеляційну скаргу вона знала, що її чоловік вже одружився із Кобз»євою ОСОБА_9 в даній позовній заяві її представник помилково написав, що ніби то суд таємно розірвав їх шлюб, а фактично вона просто не отримала копію рішення суду. Також її представником неправильно написано в даному позові, що ніби суд незаконно їм з чоловіком сприяв при розгляді її заяви про розірвання шлюбу та винесенні рішення по цій справі. На даний житловий будинок незакінчений будівництвом вони мають лише договір купівлі-продажу , а право власності на цей об»єкт не оформлявся ніким з них . На даний час в суді розглядається інший позов про поділ між нею та ОСОБА_2 даного житлового будинку незакінченим будівництвом, як спільного майна подружжя.

Допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні показав, що на даний час їх житловий будинок незакінчений будівництвом і право власності на нього не зареєстроване. Бувша дружина позивач ОСОБА_1 виїхала на роботу в Італію приблизно в 2008 році. З бувшою дружиною він спілкувався скайпом, коли вона була за кордоном, писав листи до неї. Позивачка жодного разу не говорила та не писала йому листів із-за кордону , що вона не хоче, щоб Кобз»єва Н.В. жила в даному житловому будинку незакінченого будівництвом. Ніхто не чинив позивачці перешкод в користуванні та проживанні в даному житловому будинку незакінченому будівництвом, зокрема не було перешкод в користуванні кухнею, ніхто нікому не погрожував, а навпаки всі разом сиділи за столом на Святу вечерю. Кобз»єва Н.В. в будинку готувала їжу, стірала одежу, гладила одежу, за дітьми доглядала, робила уроки з ними, лікувала. Лише в червні 2016 року з позовної заяви вони взнали, що позивачка проти , що він з Кобз»євою Н.В. проживає в будинку. Сільська рада знала , що Кобз»єва Н.В. проживає з ним в будинку і жодних претензій до нього не було. На його думку вселення його дружини Кобз»євої Н.В. в будинок в 2014 році було законне. Причиною поданння даного позову, на його думку, є помста позивачки йому та його дружині. Вони після подання даного позову в серпні 2016 року виселилися з дружиною Кобз»євою Н.В. та дітьми з цього будинку. На даний час вони всі проживають в його батька. Щодо позову про розірвання шлюбу, то вони були з позивачкою разом в суді і подавали позов, писали заяви про слухання справи у їх відсутності та про згоду на розірвання шлюбу.

З оглянутої в судовому засіданні копії договору купівлі продажу житлового будинку незакінченого будівництвом та земельної ділянки встановлено, що ОСОБА_2 23.12.2005 року купив житловий будинок незакінчений будівництвом (процент готовності якого складає 69%) та земельну ділянку площею 0,0276га в межах згідно з планом, що знаходяться в смт. Жвирка по вул. Над Бугом 4, Сокальського району Львівської області.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія І-СГ № 225392 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 12.04.2014 року актовий запис № 41.

На момент купівлі незавершеного будівництвом будинку по вул. Над Бугом 4 в смт. Жвирка Сокальського району ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтво про шлюб серії І-СГ №271471.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Так, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні суду не представлено, а судом не здобуто доказів, що відповідачі чинили певні перешкоди в користуванні будинком позивачці , оскільки позивачка не зверталася з жодними письмовими заявами до відповідачів та у будь-які державні, судові та правоохоронні органи для усунення перешкод в користуванні вказаним будинком та щодо незаконного проживання ОСОБА_3 в будинку. Таким чином, покликання позивачки про те, що вона була позбавлена права користуватися житловим будинком не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, суду також не представлено жодних письмових доказів , які підтверджують факт проживання Кобз»євою Н.В. в будинку без згоди позивачки . Вимога позивачки щодо визнання незаконним проживання ОСОБА_3 в належному їй із ОСОБА_2 житловому незавершеному будівництвом будинку в цій частині не підлягає до задоволення також з наступних підстав.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено в судовому засідані в будинку по вул. Над Бугом 4 в смт Жвирка Сокальського району проживали певний період відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та спільно виховують дітей позивачки по справі.

Враховуючи факт перебування у шлюбних відносинах між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також те, що ОСОБА_2, як власник частини будинку має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд приходить до висновку, що позов є безпідставний та не підлягає до задоволення.

Також слід зазначити , що ні позивач , ні відповідачі на даний час не оформили права власності на житловий незавершений будівництвом будинок по вул. Над Бугом 4 в смт. Жвирка Сокальського району, а в суді на розгляді перебуває інша судова справа про поділ між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 даного житлового незавершеного будівництвом будинку як спільної власності подружжя. Рішення по справі на даний час не прийнято.

На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку, що в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання проживання в житловому незавершеному будівництвом будинку без згоди позивача незаконним та стягнення судових витрат слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,

в и р і ш и в:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання проживання в житловому незавершеному будівництвом будинку без згоди позивача незаконним та стягнення судових витрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: О. А. Веремчук