Справа № 736/920/16-ц Провадження № 22-ц/795/244/2017 Головуючий у I інстанції -Карапута О. О. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

секретаря судового засідання Шевченко М.О.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні та поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за кожним право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1; в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки „Славута", 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 30 000 грн. грошової компенсації за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, придбаного сторонами під час шлюбу; вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення суду в частині задоволення позовних вимог щодо здійснення поділу спільного майна подружжя - автомобіля „Славута" і ухвалити нове рішення, яким визнати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на 1/2 ідеальну частину спірного автомобіля кожному. Відповідач вважає судове рішення в частині здійснення порядку поділу спільного майна подружжя - автомобіля марки „Славута", незаконним, оскільки воно прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права. ОСОБА_3 вказує, що положення ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України та ст. 365 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки дані норми регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі. За доводами відповідача, суд не врахував, що він також не заперечував, щоб йому виплатили компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля, а виплата ним такої компенсації буде становити для нього та його сім'ї надмірний тягар. Також вказував, що суд проігнорував його позицію щодо справедливого поділу автомбіля шляхом його продажу та поділу виручених коштів. Крім того, ОСОБА_3 вважає, що справедливим та законним рішенням щодо здійснення порядку поділу спільного майна подружжя було б рішення про визнання ідеальних часток в цьому майні без його реального поділу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині поділу спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки „Славута", то апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в зазначеній частині.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності на автомобіль за відповідачем і стягнення грошової компенсації на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль є неподільною річчю і не може бути реально поділений між сторонами, а позивачка звернулась з позовом про стягнення 1/2 частини вартості автомобіля та не заперечує проти стягнення з відповідача частини вартості даного автомобіля.

Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Перевіряючи аргументи скарги, по справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 06 червня 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 03 листопада 2015 року.

В період перебування в шлюбі сторони придбали в кредит автомобіль ЗАЗ 110307, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_1. Автомобіль було зареєстровано 04 жовтня 2005 року Чернігівським МРЕВ ДАІ за ОСОБА_3 (а.с.19).

Згідно звіту про експертну оцінку майна - автомобіля ЗАЗ 110307, д.н.з НОМЕР_1, дійсна ринкова вартість автомобіля на дату оцінки, 08 листопада 2016 року, становить 62 527 грн. (а.с.71-75).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України.

Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_3 в іншому зареєстрованому шлюбі наразі не перебуває. Відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів про наявність у нього сім»ї і не доведено проживання у незареєстрованому шлюбі. Відтак, апеляційний суд відхиляє аргументи скарги про те, що внаслідок стягнення компенсації за автомобіль його сім»я перебуватиме у скрутному матеріальному становищі. Апеляційний суд враховує також і ті обставини, що ОСОБА_1 та двоє синів з відповідачем у спірному будинку по АДРЕСА_1 натепер не проживають через вкрай неприязнені стосунки між сторонами. Спірний автомобіль та документи на нього і ключі від цього автомобіля зберігаються у відповідача. Як встановлено апеляційним судом, позивач ОСОБА_1 не має посвідчення водія і автомобіль не використовує.

Зазначені обставини в апеляційному суді ОСОБА_3 не спростовував і не заперечував.

Указавши на те, що спірне майно - автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо можливості поділу такого майна. При цьому суд обґрунтовано виходив з презумпції рівності часток, а також із вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна.

Отже, відповідно до закріплених у пункті 6 статті 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, суд першої інстанції при вирішенні спору врахував інтереси обох сторін та прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач не позбавлений можливості продати спірний автомобіль і з виручених коштів виплатити позивачеві присуджену грошову компенсацію.

Сукупність обставин цієї конкретної справи приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно, об'єктивно і всебічно дослідив обставини справи, докази, надані сторонам та надав їм відповідну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування справедливого, законного і обґрунтованого судового рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді:

Головуючий:Судді: