Справа № 369/718/16-ц Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/822/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 01.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Іванової І.В., Гуля В.В.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року позивач за первісним позовом, ОСОБА_3, звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 16 грудня 2013 року між ним та відповідачем був укладений Договір оренди транспортного засобу у фізичної особи з відкладальною умовою у простій письмовій формі.

Предметом даного договору є передача ОСОБА_2 в оренду позивачеві автомобіля марки «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_1, 1998 року випуску, кузов WDB 1401351А423943 ( п.1.1. Договору) з подальшим переходом права власності на вказаний автомобіль до ОСОБА_3 (п.п. 2.2.2. та п.2.2. Договору), після сплати останнім вартості автомобіля передбаченого п. 1.3 Договору.

Згідно п. 1.3 вищевказаного договору вартість спірного автомобіля в момент його передачі в оренду складала 150 448,00 грн.

Відповідно до п. 1.4. Договору оренди, передбачено, що Орендар виплачує Орендодавцю вартість автомобіля в сумі, встановлений п.1.3 Договору оренди за 730 днів до 16 грудня 2015 року 1 раз в 7 днів рівними частками.

Позивач зазначив, що станом на момент подачі позову ним сплачено на користь відповідача по справі кошти передбачені п.1.4 Договору оренди, а отже виконані всі умови договору щодо сплати на рахунок ОСОБА_2 коштів в сумі 150 448,00 грн. орендної плати, що підтверджується банківськими виписками.

В свою чергу, ОСОБА_2 відмовляється виконувати умови п.2.2.2. та п.2'.2 Договору та вчиняти будь-які передбачені Договором дії, направлені на оформлення переходу права власності на автомобіль до позивача у строки встановлені Договором оренди.

При укладенні Договору оренди транспортного засобу у фізичної особи з відкладальною умовою від 16 грудня 2013 року сторонами не було дотримано встановленої законом нотаріальної форми, тому позивач просив суд застосувати наслідки недійсного (нікчемного) Договору оренди транспортного засобу у фізичної особи з відкладальною умовою від 16.12.2013 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнути з відповідача та користь позивача грошові кошти в сумі 150 448,00 грн.

Заперечуючи проти задоволення вимог ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на користь свою користь грошові кошти за договором у розмірі 274 686,29 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 746,87 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 порушив п.1.3. та п.4.1 Договору, не сплативши кошти в повному об'ємі за отриманий ним у користування автомобіль.

Так, відповідно до 3.2.2. Договору, орендар (ОСОБА_3П.) зобов'язався своєчасно сплачувати орендні та інші платежі, пов'язані із експлуатацією автомобіля, а також платежі по страхуванню автомобіля за програмою КАСКО, проходження техогляду.

Відповідно до п.1.3. Договору, вартість автомобіля на момент його передачі в оренду складає 150 488,00 грн., що по курсу 1 дол. США - 8,3 грн. становить 18 131,10 дол. США.

Відповідно до п.1.4. Договору, орендар сплачує орендодавцю вартість автомобіля за 730 днів до 16.12.2015 р. 1 раз в 7 днів рівними частинами, які дорівнюють орендній платі, у відповідності з даним договором.

Відповідно до п.4.1. Договору, орендна плата встановлюється в розмірі 1 447,00 грн. за 7 днів, але не менше 174,34 доларів США (більша із сум) по середньому курсу обміну (роздрібний продаж комерційними банками) на день розрахунку.

Таким чином, починаючи з 16.12.2013 р. по 16.12.2015 р. ОСОБА_3 зобов'язався кожні 7 днів сплачувати ОСОБА_2 1447,00 грн., але не менше 174.34 доларів США по курсу, встановленому на день розрахунку, для того, щоб загалом сплатити 18 131,10 доларів США на день кінцевого розрахунку за договором - 16.12.2015 р.

Незважаючи на умови Договору, ОСОБА_3 завжди сплачував в середньому 1450,00 грн. за 7 днів, при тому, що курс гривні до долара США в період дії Договору коливався з 8,30 до більш ніж 30,00 грн. за 1 долар США.

ОСОБА_3 сплатив лише 150 488,00 грн. (6 417,40 дол. США) за Договором, в той час як станом на дату кінцевого розрахунку (закриття договору) - 16.12.2015 р., зобов'язаний був сплатити загалом 18 131,10 дол. США, що відповідно до курсу валют НБУ станом на 16.12.2015 р. (1 дол. США - 23,45 грн.), становить 425 174,29 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину задоволено. Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 150 448,00 грн., а також судовий збір у розмірі 2055 грн. 69 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволення її зустрічних позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції не здійснив повної та всебічної оцінки поданих сторонами доказів, не навів належного мотивування своїм висновкам про відмову в задоволенні зустрічного позову. Вважає, що застосувавши положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд повинен був застосувати наслідки нікчемності правочину для обох сторін, зобовязавши ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 отримане за нікчемним договором, а саме «користування майном протягом строку дії договору», а точніше, відшкодувати вартість такого користування. Зазначила також, що сплата ОСОБА_3 орендної плати за договором протягом 2 років свідчить про визнання ним умов договору та про ухилення від його нотаріального посвідчення, що згідно вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України є підставою для визнання договору дійсним. Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що фактично між сторонам було вчинено удаваний правочин, з метою приховати інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме- договір купівлі-продажу транспортного засобу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно виходив з того, що договір оренди автотранспортного засобу у фізичної особи з відкладальною умовою, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, нотаріально посвідченим не був, тому в силу частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 16.12.2013 року між позивачем (відповідач за зустрічним позовом) та відповідачем (позивач за зустрічним позовом) по справі укладено договір оренди транспортного засобу у фізичної особи з відкладальною умовою, відповідно до якого, згідно п. 1.1 Договору, ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 в користування автомобіль марки «Мерседес Бенц», д.н.з АІ0197ЕС, 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, для здійснення перевезень вантажів та пасажирів, а також для особистого користування.

Автомобіль марки «Мерседес Бенц», 1998 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, згідно довідки-рахунку серії ВІА № 200649 від 14.12.2013 року зареєстрований та належить відповідачу, ОСОБА_2.

Строк оренди складає: з 16.12.2013 року по 16.12.2015 року, згідно п.1.5 Договору оренди.

На виконання умов даного Договору ОСОБА_3, згідно копій квитанцій, які містяться в матеріалах справи, а також згідно пояснень та змісту зустрічної позовної заяви було сплачено на користь відповідача кошти в сумі орендної вартості автомобіля 150 448,00 грн.

Згідно із частиною другою статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачених останнім коштів у розмірі 150 448,00 грн.

Колегія суддів не приймає доводів апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки відповідачем ОСОБА_2 у зустрічному позові не було заявлено вимог про визнання договору дійсним, а обґрунтування зустрічного позову не містило посилань на вказану правову норму. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про ухиляння будь-якої із сторін від нотаріального посвідчення договору. Безпідставними є також посилання апелянта на те, що між сторонами було укладено удаваний правочин, з метою приховати фактичне укладення договору купівлі-продажу.

З огляду на вказане, встановивши нікчемність укладеного між сторонами договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість зустрічних вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: