Справа № 161/4271/16-ц
Провадження № 2/161/241/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.,

при секретарі Муригіній А.І.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 10 листопада 2011 року недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 10 листопада 2011 року недійсним.

Свій позов обґрунтовує наступним. 17 липня 1997 року між ним та ОСОБА_4 укладено шлюб. Зазначає, що перебуваючи у шлюбі, вони набули у власність двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Луцьк, бульвар Дружби Народів, 13/80. Придбання квартири оформили договором дарування на ОСОБА_4, договір посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 23 листопада 2001 року. Вказує, що за час спільного проживання з дружиною у вказаній квартирі він за особисті кошти, які отримав від продажу будинку, який набув у власність до шлюбу, тричі робив ремонт, замінив в квартирі вікна та засклив балкон металопластиковою конструкцією. 11 жовтня 2015 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті стало відомо про складений нею заповіт, який посвідчений 10 листопада 2011 рокуприватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно якого ОСОБА_4 заповіла усе належне їй майно йому, ОСОБА_1, та її рідному брату ОСОБА_3

Вважає даний заповіт недійсним, оскільки на момент його посвідчення ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. На обґрунтування вказаної обставини зазначає, що з 1997 року, тобто після укладення шлюбу, та до дня своєї смерті ОСОБА_4 постійно та регулярно зловживала алкогольними напоями. Хворіючи на алкоголізм, вона щомісяця перебувала в «запоях» тривалістю по 10-15 днів. Неодноразово лікувалась у Волинському обласному наркологічному диспансері, під час лікування їй призначали препарати, які впливали на її психоемоційний стан.

З огляду на наведене та на підставі ст. 225 ЦК України, просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений 10 листопада 2011 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, який зареєстровано в реєстрі за №3658; судові витрати покласти на відповідача.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що він не погоджується в висновком експерта в даній справі, оскільки ним не було досліджено всіх медичних карток померлої ОСОБА_4, а також наголосив, що остання не могла свідомо зробити такий заповіт, бо дійсно зловживала алкоголем, постійно лікувалась від алкоголізму. В звязку з хворобою вона постійно перебувала під впливом сильнодіючих психотропних препаратів. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав пояснення свого довірителя, просив позов задовольнити з підстав в ньому наведених.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що складений померлою ОСОБА_4 заповіт був її волею, в день посвідчення заповіту в нотаріуса він супроводжував її, однак при її спілкування з нотаріусом присутній не був, чекав у сусідній кімнаті. Крім того, зазначив, що спірну квартиру для його сестри купили їхні батьки. В день посвідчення заповіту ОСОБА_4 була адекватною, спокійною, добре усвідомлювала свої вчинки та їх наслідки.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 листопада 2011 року ОСОБА_4 на випадок смерті складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 3658, відповідно до якого вона, перебуваючи при здоровому глузді та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки і діючи добровільно, все належне їй майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилося, взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла в рівних частках кожному: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 В документі вказано, що при посвідченні заповіту особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. На заповіті наявний власноручний запис та підпис заповідача (а.с.5)

ОСОБА_4 померла 15 жовтня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЕГ №182985 (а.с.4).

Позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбі з померлою ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_3 є рідним братом померлої.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст. 1254 ЦК України визначено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала свої дії та (або ) не могла керувати ними, може бути визнано недійсним за позовом цієї особи, а у разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Оспорюючи заповіт сторона позивача покликається, в тому числі і на те, що внаслідок алкогольної залежності заповідач перебувала в такому стані, що перешкоджав їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також акцентував увагу на тому, що заповідач була важко хвора, приймала ліки, які впливали на можливість усвідомлення значення своїх дій.

Однак, такі твердження сторони позивача не відповідають встановленим обставинам справи.

Жодних доказів того, що заповідач ОСОБА_4 перед складанням заповіту та безпосередньо в день його посвідчення перебувала в такому стані, який впливав би на психічний стан її здоров'я позивачем не надано, і такі обставини не встановлені в ході судового розгляду.

Висновком судово-психіатричної експертизи №299 від 29 грудня 2016 року встановлено, що ОСОБА_4, враховуючи рівень її розумового розвитку та індивідуально-психологічних особливостей, була здатна розуміти характер та фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки в період посвідчення заповіту у жовтні та листопаді 2011 року, зокрема станом на 10 листопада 2011 року; Під час посвідчення заповіту 10 листопада 2011 року ОСОБА_4 перебувала у стані тривоги та емоційних переживань, повязаних з її поінформованістю про онкологічне захворювання та потребою оперативного втручання; Беручи до уваги стан свого здоровя, свої життєві обставини ОСОБА_4, враховуючи визначені обставини, була здатна повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями в момент посвідчення заповіту, зокрема станом на 10 листопада 2011 року; ОСОБА_4, враховуючи обставини, що склалися, була здатною в повній мірі усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідків в момент посвідчення заповіту, зокрема станом на 1 листопада 2011 року (а.с.134-137).

Допитаний в якості свідка приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 суду пояснив, що обставин посвідчення спірного заповіту він не памятає, адже правочин було вчинено ще в 2011 році, однак зазначив, що оскільки заповіт ним посвідчений, то значить дієздатність заповідача ним перевірялась.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так і на підставі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що заповіт був складений на користь чоловіка та рідного брата (близької людини), суд дійшов висновку про надуманість підстав щодо не усвідомлення заповідачем своїх дій під час складення заповіту, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Стороною позивача не надано жодного належного доказу про те, що волевиявлення заповідача не відповідало її внутрішній волі, що вона саме на час укладання заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, правових підстав визнання заповіту недійсним, пов'язаних з порушенням умов дійсності правочину, передбачених ст.225 ЦК України судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.3, 10, 57-61, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 218, 222 ЦПК України, на підставі ст.225, ст.1217, ст.1257 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 10 листопада 2011 року недійсним - відмовити.

Вжиті ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2016 року заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду Гринь О.М.