АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1888/17 Головуючий 1 інст. Бондаренко В.В.
Справа № 642/7749/15 Доповідач Кружиліна О.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2016 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловою площею; за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловою площею, -

в с т а н о в и в :

03 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який в подальшому уточнив, та в остаточній редакції просив припинити право сумісної власності та виділити у його користування кімнату площею 14,1 кв.м, в якій він фактично мешкає, та 1/2 частину місць загального користування, а ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 виділити у користування кімнату 11,7 кв.м в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договору дарування від 08 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого реєстраційною службою за № 4609910 він є власником 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 43 кв.м .

Відповідачі є співвласниками вищевказаної квартири згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04 березня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

ОСОБА_1 зазначав, що він мешкає у кімнаті № 6 житловою площею 14,1 кв., місця загального користування знаходяться в сумісній власності, а відповідачі своєю частиною житлової площі не користуються.

Позивач зробив в квартирі ремонт, замінив вікна в кімнаті № 6 та на кухні, поставив нові вхідні двері, крім того, позивач оплачує у повному обсязі комунальні послуги.

З відповідачами виникають суперечки стосовно порядку користування квартирою, оскільки відповідачі не мешкають в спірній квартирі, не сплачують комунальні послуги, не ремонтують квартиру.

У звязку із зазначеним ОСОБА_1 просив визначити порядок користування квартирою, виділивши йому у користування кімнату площею 14,1 кв.м та 1/2 частину місць загального користування.

09 листопада 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому просили виділити їм в користування житлову кімнату площею 14,1 кв.м, а кімнату площею 11,4 кв.м виділити ОСОБА_1, кухню площею 7,7 кв.м, вбиральню площею 3,1 кв.м, коридор площею 6 кв.м, комору площею 0,7 кв.м залишити у спільному користуванні співвласників квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі по зустрічному позову вказали, що вони являються власниками 1/2 частини квартири АДРЕСА_3, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

Інша 1/2 частина квартири належить ОСОБА_1

ОСОБА_1 самовільно, без згоди інших співвласників змінив вхідні двері в квартиру і нікому ключі не дав, таким чином обмежив доступ і право на користування квартирою інших співвласників, що фактично відбувається в квартирі їм не відомо.

Обґрунтовуючи необхідність виділення їм кімнати площею 14,1 кв.м вказали, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 мають намір фактично проживати у вказаній кімнаті і це відбудеться після винесення рішення про усунення перешкод в користуванні вказаною квартирою (справа розглядається у Ленінському районному суді м. Харкова).

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловою площею відмовлено у повному обсязі.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловою площею задоволений.

Визначено порядок користування квартирою № 1 по вул. Кашуби, 9, у м. Харкові житловою площею 25,5 кв.м, загальною площею 43,0 кв.м між співвласниками ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, виділивши їм у користування житлову кімнату площею 14,1 кв.м.

Житлову кімнату площею 11,4 кв.м виділено у користування ОСОБА_1

Кухню площею 7,7 кв.м, вбиральню площею 3,1 кв.м, коридор площею 6 кв.м, комору площею 0,7 кв.м залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріальн ого та процесуального права, просив його скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом при вирішенні справи було допущено грубу невідповідність, диспропорційність виділеної площі у користування відповідачів їх ідеальним часткам у праві власності.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з положень статті 358 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1863/7068 від 29 липня 2016 року, а також тих обставин, що виділення кімнати площею 14,1 кв.м ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 для подальшого проживання в кімнаті ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а у користування ОСОБА_1 кімнати площею 11,4 кв.м, та залишення у загальному користуванні кухні площею 7,7 кв.м, вбиральні площею 3,1 кв.м, коридору площею 6 кв.м, комори площею 0,7 кв.м є справедливим і відповідає вимогам Закону.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 205 та реєстраційною службою за № 4609910.

1/6 частина належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 березня 2014 року, виданого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, реєстровий №3-205, 1/6 частина належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 січня 2014 року, виданого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, реєстровий №3-65, 1/6 частина належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 березня 2014 року, виданого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, реєстровий № 3-206.

В сукупності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_5.

Зазначена квартира є двокімнатною ізольованою, загальною площею 43 кв.м, житловою 25,5 кв.м, розташована на першому поверсі двоповерхового будинку.

Квартира має дві житлові кімнати площею 11,4 кв.м та 14,1 кв.м, кухню площею 7,7 кв.м, вбиральню площею 3,1 кв.м, коридор площею 6 кв.м, комору площею 0,7 кв.м.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як члени однієї родини, мають намір проживати у вказаній квартирі, вони просять виділити їм кімнату площею 14,1 кв.м.

Статтею 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1863/7068 від 29 липня 2016 року виконати розподіл квартири АДРЕСА_6 та виділити ОСОБА_1 1/2 частину не надається можливим, оскільки існуючі площі приміщень квартири є недостатніми для здійснення її розподілу згідно з нормативними вимогами. Обємно-планувальне рішення квартири і будинку не дозволяє виділити сторонам ізольовані житлові й інші приміщення із самостійними виходами, що можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що кожний з відповідачів, що має у власності 1/6 частину спірної квартири, тобто частини у три рази менше, ніж у позивача, а кожний з них отримав у користування площу (частину), що є більшою за 1/2 частину, що належить ОСОБА_1, судовою колегією не приймаються до уваги з наступних підстав.

Так, житлова кімната площею 14,1 кв.м виділена у користування співвласників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 сумарна частка яких у спірній квартирі складає 1/2 частину, що на 1,35 кв.м більше, ніж положено на ідеальну частку позивача в праві власності, а не як зазначає представник позивача в апеляційній скарзі, на 9,85 кв.м більше кожному відповідачу.

За таких підстав, апеляційний суд вважає, що частка, яка виділена у користування відповідачів, є незначно більшою від ідеальної частки, яка належить позивачу в праві власності, а також відповідачі є членами однієї родини, які мають намір проживати в спірній квартирі.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 30 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_9