АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

30 березня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Соколової В.В., Чобіток А.О.,

при секретарі - Казанник М.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за відсотками за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 серпня 2016 року,

встановила:

у квітня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її корись заборгованість за відсотками за договором позики, посилаючись на те, що 17 лютого 2013 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надала відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 25 000 дол. США строком на три місяці зі сплатою 2% від суми боргу щомісячно. Позивач зазначала, що станом на день звернення до суду відповідач борг не повернув, а тому просила стягнути з нього проценти за користування її грошовими коштами в розмірі 18 000 дол. США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11 серпня 2016 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 18 000 дол. США, що становить 469 800 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 17 лютого 2013 року між нею та відповідачем було укладено договір позики у вигляді власноруч написаної відповідачем розписки, відповідно до змісту якою ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 25 000 дол. США строком на три місяці та зі сплатою 2% від суми боргу щомісячно. Позивач вказувала, що відповідач грошові кошти їй не повернув, а тому просила стягнути на свою користь проценти за користування коштами в розмірі 18 000 дол. США.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 11 серпня 2016 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 18 000 дол. США, що становить 469 800 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача за відсотками за договором позики є доведеною, а докази на підтвердження виконання зобов'язання - відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 525, 526, 530, 533, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції вже було стягнуто з нього на користь позивача заборгованість за розпискою із урахуванням виплачених ним добровільно коштів. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду. З наданої апелянтом копії рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 06 листопада 2015 року вбачається, що судом було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 15 січня 2013 року, тоді як предметом розгляду даної цивільної справи є заборгованість за розпискою від 17 лютого 2013 року. Доказів на підтвердження того, що вказані розписки були написані з приводу однієї суми грошових коштів до суду не надано.

Крім того, апелянт вказує на те, що сторони договору не досягли згоди з приводу відсотків, зокрема щодо їх нарахування в місяць чи рік. Однак, такі доводи спростовуються матеріалами справи. З тексту розписки вбачається, що відповідач зобов'язався щомісячно сплачувати позивачу 2% від суми боргу. Посилання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутній оригінал розписки також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки при зверненні до суду з апеляційною скаргою апелянт не заперечував факт надання позивачу спірної розписки, копія якої міститься в матеріалах справи.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 11 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 761/13133/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2434/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.