АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа 761/5295/16 Головуючий у 1-ій інстанції - Юзькова О.Л.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1230/2017 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., при секретарі Чумаченко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5 в інтересах, якої діє ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання права особистої приватної власності,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5 в інтересах, якої діє ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання права особистої приватної власності, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов в повному обсязі.

Зазначає, що суд дійшов помилково висновку про припинення шлюбних відносин з червня 1997 року, з огляду на покази в судовому засіданні свідка, який пояснив, що на час придбання спірної квартири сторони проживали спільно, та були пов'язані спільним побутом.

Вважає, що квартира була придбана в інтересах сім'ї, що також підтверджується показами свідків про їх спільне проживання, а тому твердження відповідача, що спірна квартири була придбана за його особисті кошти не відповідає дійсності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2001 року шлюб між сторонами розірвано, при цьому встановлено, що між ними припинено шлюбні відносини з червня 1997 року.

Залишаючи зустрічний позов без задоволення суд першої інстанції, дійшов висновку, що ОСОБА_4 набув права власності на спірне житло за кошти, що не відносились до сімейного бюджету, тому це право не потребує визнання. Оскільки ОСОБА_4 не доведено право ОСОБА_2 користування квартирою, вимоги зустрічного позову в цій частині також необґрунтовані.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених в суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи 13.07.1996 року було укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Під час шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

15.09.1999 року ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу, укладений на Товарній біржі «Українська біржа Десятинная».

Шлюб між сторонами було розірвано 06.02.2001 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2001 року задоволено позов ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яким встановлено, що ОСОБА_2 з червня 1997 року проживає в АДРЕСА_2, де займає кв. 7 жилою площею 79,5 кв.м.

Згідно ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може пред'явити його власник, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ч.6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку фактичним припиненням шлюбних відносин.

При зверненні до суду із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 вказала, що сторони припинили шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство з червня 1997 року (а.с. 9).

Допитаний у судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири був присутній ОСОБА_4 Йому відомо, що перед придбанням цього житла оглядав квартиру лише ОСОБА_4

Приймаючи до уваги суперечливість показів свідків щодо обставин проживання однією сімє`ю та ведення спільного господарства, судом першої інстанції вірно покладено до основи рішення судів, що набрали законної сили, якими встановлено, що з червня 1997 року сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживали як наслідок відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування не має.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді