АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/6430/13-ц 22-ц/774/171/К/17
Справа № 216/6430/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/171/К/17 суддя Філатов К.Б.
Категорія - 27 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря - Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними зобовязаннями.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4. -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 25.05.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №СМ-ОАU/1676/2006, за умовами якого остання отриманла кредит в сумі 270 000,00 грн.

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором №СМ-ОАU/1676/2006.

Позичальник не виконує належним чином взятих на себе зобовязань, у звязку з чим станом на 03.01.2013 року утворилася заборгованість у розмірі 1 641 682,96 грн., із яких: залишок заборгованості за кредитом 314 692,89 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 137 599,59 грн., пеня 1 289 390,48 грн., яку позивач просив суд стягнути на свою користь.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2015 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 641 682 грн. 96 коп, а також судові витрати за сплату судового збору у розмірі 3 219,00 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить змінити рішення суду, а саме: ухвалити рішення про відмову в позові в частині стягнення залишку заборгованості за кредитом у розмірі 214 692, 89 грн., зменшити суму боргу по відсоткам та пені. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом було порушено норми процесуального права та не вирішено питання про зупинення провадження у справі на час хвороби відповідача, а також розглянуто справу за відсутності відповідача, чим позбавлено останню можливості заявити клопотання про зменшення пені. Вважає, що суд був зобовязаний взяти до уваги майновий стан відповідача ОСОБА_2, яка травмувалася та є інвалідом, зменшивши розмір пені, як такий, що є неспівмірним з розміром завданих збитків.

Також, зазначає, що питання щодо стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 214 692,89 грн. було вирішено шляхом вчинення виконавчого напису, тобто рішення суду призводить до подвійного стягнення боргу.

Крім того, представник відповідача не погоджується з розрахунком процентів за період з 01.01.2010 року по 03.01.2013 року, оскільки, на його думку, має застосовуватися фіксована процентна ставка 12,99% річних.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивачаТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено, що 25 травня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №СМ-ОАU/1676/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 270 000,00 грн. зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента в розмірі 5,5 % і FIDR процентної ставки за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватися чи зменшуватися) у порядку, передбаченому цим договором. Датою остаточного повернення кредиту є 25 травня 2013 року (а.с. 5-8).

12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за умовами якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й кредитним договором №СМ-ОАU/1676/2006 від 25 травня 2006 року.

Позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, тому виникла заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування, яка станом на 03.01.2013 року склала 1 641 682,96 грн, із яких: залишок заборгованості по кредиту 214 692,89 грн., заборгованість по відсоткам 137 599,59 грн., пеня 1 289 390,48 грн. (а.с. 9).

Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій (пені) не суперечать умовам договору, які визначені сторонами і погоджені ними.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконувала умови договору в повному обсязі і суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення на користь позивача з відповідача заборгованості, суми відсотків за користування кредитом та пені, розмір яких останньою не спростовано.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав до суду розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №СМ-ОАU/1676/2006 від 25 травня 2006 року, який повністю узгоджується з умовами цього Договору, а посилання відповідача в апеляційній скарзі на невірне нарахування відсотків є безпідставними та суперечать умовам Договору, згідно п. 3 якого сторони погодились, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує відсотки у вигляді плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента в розмірі 5,5 % і FIDR (а.с. 5), а не фіксованої відсоткової ставки у розмірі 12,99%, як зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 214 692,89 грн., як такої, що вже стягнута шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Так, відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК України).

Зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України).

Підстави припинення зобовязань зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України та не передбачають можливості припинення зобовязання у звязку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання.

Отже, у разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має зясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Аналогічні розяснення надайно у п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5 від 22.12.2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості на теперішній час не виконано (а.с. 55-58), а тому відсутні підстави вважати, що наявність судового рішення призведе до подвійного стягнення заборгованості.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд справи за її відсутності є обґрунтованими.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 21.10.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із клопотання про зупинення провадження у справі та повідомила, що не має змоги прибути у судове засідання у звязку з перебуванням на стаціонарному лікуванні в КЗ «Криворізька міська лікарня №1» (а.с. 107-108).

Право суду зупинити провадження у справі за заявою сторони у випадку захворювання, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу, передбачено п. 2 ч. 1 ст. 202 ЦПК України, а ч. 3 ст. 202 ЦПК України передчано, що з питань, визначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Не врахувавши вищевикладене, суд не постановив ухвалу за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі та розглянув справу, не повідомивши останню про необхідність прибути у судове засідання через відмову у задоволенні її клопотання про зупинення провадження у справі, чим фактично позбавив останнью доступу до правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, колегія суддів вважає прийнятними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 була позбавлена можливості при розгляді справи судом першої інстанції заявити клопотання про зменшення розміру пені, у звязку з чим таке клопотання підлягає розгляду судом апеляційної інстанції.

Поняття неустойки надане в ч.1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої неустойкою (штрафом, пенею) - є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому, закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобовязання.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, ч. 3 ст. 551 ЦК України, з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс 14 від 03 вересня 2014 року, ухваленою за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

У п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, згідно яких положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подала заяву про застосування ч.3 ст. 551 ЦК України та докази свого тяжкого матеріального стану, а саме: тривале перебування на лікуванні та визнання її з червня 2015 року інвалідом другої групи (непрацездатна в умовах звичайного виробництва), а з липня 2016 року інвалідом третьої групи (а.с. 126-140), яке підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_2 станом на 03.01.2013 року має заборгованість за кредитним договором №СМ-ОАU/1676/2006 від 25 травня 2006 року в частині виконання основного зобовязання у наступному розмірі: залишок заборгованості по кредиту 214 692,89 грн., заборгованість по відсоткам 137 599,59 грн., що значно перевищує розмір пені, який нараховано позивачем (1 289 390,48 грн.).

Доводи представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в письмових запереченнях на апеляційну скаргу про те, що пеня нарахована у порядку ст. 625 ЦЦК України та зменшення її розміру не передбачено законодавством колегією суддів відхиляються, оскільки неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є стособом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність. Оскільки, строк виконання зобовязань за Кредитним договором №СМ-ОАU/1676/2006 від 25 травня 2006 року сторонами погоджено до 25 травня 2013 року (а.с. 5), то до цього часу пеня (неустойка) є стособом забезпечення виконання зобовязання та до неї застосовуються норми ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду в частині розміру стягнутої пені за прострочення виконання зобовязань та зменшує її з 1 289 390,48 грн. до 500 000,00 грн., що є співмірним із розміром загальної заборгованості відповідача.

У звязку з викладеним, розмір загальної суми стягнутої з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» також підлягає зменшенню до 952 292,48 грн.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Не може бути задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 щодо відшкодування їй понесених судових витрат, оскільки у разі якщо суд на підставі ч. 3 ст. 551 ЦПК України зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено (п. 39 му Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»), тобто задоволення апеляційної скарги лише в частині зменшення розміру неустойки не тягне за собою наслідком покладення на відповідача обовязку з відшкодування понесених відповідачем судових витрат на оплату судового збору при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3, 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 15 січня 2015 рокузмінити в частині розміру заборгованості за кредитом, стягнутої з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», зменшивши розмір заборгованості за кредитом з 1 641 682 гривень 96 копійок до 952 292 (девятсот пятдесяти двох тисяч двісті девяносто двох) гривень 48 (сорока восьми) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: