АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1875/16-ц Номер провадження 22-ц/786/479/17Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до «Укргазвидобування» в особі філії Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» про поновлення на роботі відмовлено в звязку з пропуском строків позовної давності звернення до суду та за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірне зясування фактичних обставин по справі, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Згідно п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з відповідачем з 07.07.2004 року, що підтверджується ксерокопією трудової книжки.

03.10.2011 року ОСОБА_3 було переведено на посаду оператора з добування нафти та газу 4 розряду комплексної бригади Абазівської УКПГ Солохівського цеху.

07.09.2015 року в.о. директора Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» (філія ПАТ «Укргазвидобування») видано наказ № 641-П, про звільнення ОСОБА_3 оператора з добування найти й газу комплексної бригади Абазівської УКПГ Солохівського цеху з видобутку нафти, газу й конденсату (нафто газопромислу) за: невідповідність займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації, яка перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ст. 40 КЗпП України) та прогул ( в тому числі відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України.)

Вважаючи наказ про звільнення незаконним, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказував, що під час звільнення було порушено порядок проведення перевірок знань з питань охорони праці, як це визначено у Типовому положенні про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці, затвердженого Наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці №15 від 28.01.2005 року, оскільки відповідні навчання не проводилися, одночасно з цим не проводились і повторні заняття, що дає підстави для визнання недійсними результатів такої перевірки та свідчить про безпідставність звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України.

Крім того, позивач вважає звільнення за прогул без поважних причин також безпідставним, з урахуванням розпорядження в.о. начальника Солохівського ЦВНГК від 31.03.2015 року, відповідно до якого він був відсторонений від роботи до зясування питання подальшого перебування на посаді, а відтак був відсутній на робочому місці з поважних причин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача під час проведення в 2015 році щорічної перевірки знань з питань охорони праці та протипожежної безпеки відповідали чинному законодавству, зокрема Закону України «Про охорону праці» та вимогам Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці. Оскільки за результатами такої перевірки, позивач, як оператор 4 розряду з добування нафти та газу, продемонстрував негативні результати своїх знань, що підтверджується протоколами №№24,25, він на підставі розпорядженням в.о. начальника Солохівського ЦВНГК обґрунтовано був відсторонений від роботи, повязаної з підвищеною небезпекою, а в подальшому не зявлявся на робочому місці, чим скоїв прогул без поважних причин.

Одночасно, судом обговорено заяву позивача про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав, в задоволенні якого відмовлено у звязку з відсутністю поважних причин пропуску такого строку, та зазначено вказану обставину як одну з підстав відмови в задоволенні позову.

З вказаними висновками не може в повній мірі погодитись колегія суддів з наступних підстав.

Так, перевіряючи законність висновків суду в частині дотримання відповідачем законодавства про звільнення працівника на підставі п.2 ст.40 КЗпП України колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ч.2 ст. 40 КзПП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

Так, відповідно п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

В ході розгляду справи, судом було встановлено, що питання навчання, порядку проведення інструктажів та періодичності перевірки знань з питань охорони праці працівників ПАТ «Укргазвидобування» ГПУ «Полтавагазвидобування» є законодавчо врегульованим, зокрема положеннями Закону м України «Про охорону праці», НПАОП 0.00-4.12-05 «Типове положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці», НПАОП 0.00-8.24-05 «Перелік робіт з підвищеною небезпекою», НПАОП 0.03-8.06-94 «Перелік робіт, де є потреба у професійному доборі», НПАОП 0.00-8.01-93 «Перелік посад посадових осіб, які зобовязані проходити попередню і періодичну перевірку знань з охорони праці», СОУ 09.1-1:2013 «Системи управління охороною праці ПАТ «Укргазвидобування», наказом філії ГІАТ «Укргазвидобування» - ГПУ «Полтавагазвидобування» №202 від 28.02.2013 року «Про затвердження Положення про навчання і перевірку знань з питань охорони праці працівників».

Даними нормативними актами визначено порядок навчання з питань охорони праці всіх працівників, їх норми є обовязковими для персоналу ГПУ «Полтавагазвидобування», які згідно чинного законодавства проходять навчання та перевірку знань з питань охорони праці.

Як вірно встановлено судом, 12.04.2013 року директором ГПУ «Полтавагазвидобування» затверджено Програму проведення первинного (повторного) інструктажу для оператора з добування нафти й газу, з якою позивач ОСОБА_2 був особисто ознайомлений 20.04.2013 року, про що свідчить його підпис.

Програма навчання з охорони праці по професії оператор з добування нафти й газу та Тематичний план навчання з охорони праці по професії оператор з добування нафти і газу затверджено керівником підприємства 12.01.2015 року.

Розпорядженням начальника Солохівського цеху ВГНК №1/15 від 05.01.2015 року затверджено склад комісії по перевірці знань нормативно-правових документів з охорони праці, а також визначено графік проведення перевірки знань у підрозділах.

Згідно графіку проведення перевірки знань з охорони праці в підрозділі УКПГ Абазівка, остання була призначена на 17.03.2015 року, про що працівники, в тому числі і оператор ОСОБА_2, були ознайомлені під особистий підпис.

Представниками ПАТ «Укргазвидобування» було надано суду належні та допустимі докази про те, що зазначеній перевірці передували відповідні заняття з працівниками підприємства, в тому числі і з позивачем.

Так, згідно до затвердженої Програми проведення первинного (повторного) інструктажу для оператора з добування нафту та газу та Програми навчання, в лютому 2015 року були проведені заняття з охорони праці, з відміткою про присутність на них і позивача.

Зазначені докази в судовому засіданні позивачем спростовані не були.

Як вбачається з Журналу реєстрації профілактично-виховної роботи, на передодні проведення іспитів, з працівниками було додатково обговорено положення Інструкцій з охорони праці при виконанні робіт підвищеної небезпеки та наголошено на їх суворому дотриманні.

17.03.2015 року в ході проведення перевірки знань з питань охорони праці, оператором з добування нафти і газу комплексної бригади УКПГ Абазівка ОСОБА_2 були продемонстровані незадовільні результати, що стало підставою для проходження ним додаткових навчань на підставі розпорядження начальника Солохівського цеху ВНГК №42/15 від 20.03.2015 р., яким одночасно призначено повторну перевірку знань на 31.03.2015 року.

Проведення відповідачем додаткового навчання з позивачем та факти його присутності на останніх підтверджено Журналом реєстрації профілактично-виховної роботи з персоналом в структурному підрозділі УКПГ Абазівка і Картки реєстрації інструктажів та навчання по охороні праці.

Зазначені журнали були надані для огляду позивачу та його представнику в ході розгляду апеляційної скарги, які не спростували факти проведення таких повторних занять, зауваживши при цьому, що вони ставлять під сумнів підпис від імені позивача ОСОБА_2, проте доказів підробки підпису надати не можуть,

В подальшому, члени комісії з перевірки знань з охорони праці при повторній перевірці виявили в оператора 4 розряду ОСОБА_2 незадовільні знання з питань охорони праці та пожежного мінімуму, що і відобразили в протоколі №№ 40,41.

Зазначені рішення комісії позивачем в передбаченому законом порядку оскаржені не були.

У звязку з цим, 31.03.2015 року розпорядженням № 47/15 в.о. начальника Солохівського ЦВНГК зобовязано виконуючого обовязки майстра добування нафти, газу і конденсату комплексної бригади Абазівської УКПГ не допускати оператора з добування нафти і газу ОСОБА_2 до виконання робіт підвищеної небезпеки до зясування питання його подальшого перебування на цій посаді.

Після чого, з 02.04.2015 р. по 28.07.2015 р. позивач знаходився на лікарняному листі, в якому зазначено, що працівнику необхідно стати до роботи 29.07.2015 р.

30.07.2015 р. на адресу профспілкового комітету ГПУ «Полтавагазвидобування» директором управління направлено подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 внаслідок неможливості продовження трудових відносин по причині недостатньої кваліфікації по п.2 ст. 40 КЗпП України.

Вказане подання адміністрації було розглянуто на засіданні профкому 04.08.2015 року, де прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_2 по п.2 ст.40 КЗпП України - невідповідність займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, що перешкоджає продовженню даної роботи.

Таким чином, вірно встановивши в цій частині фактичні обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати дії відповідача по звільненню позивача за п.2 ст.40 КЗпП України незаконними.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в часині законності дій відповідача по звільненню позивача одночасно і по п. 4 ст.40 КЗпП України з наступних підстав.

Як вбачається із змісту наказу №641-П від 07.07.2015 р. Якименко В,В. звільнено за:

1.невідповідність займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації, яка перешкоджає продовженню даної роботи, п. 2 ст. 40 КЗпП України.

2. прогул (в тому числі відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України.

Разом з цим, зазначені роботодавцем підстави для звільнення працівника ОСОБА_2 за своєю правовою природою в розумінні Кодексу Законів про працю є різними - звільнення на підставі п.2 ст.40 не передбачає в діях останнього такої складової як вина, натомість звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України свідчить про умисне порушення трудової дисципліни, а відтак є наслідком винної поведінки особи, до якої можуть бути застосовані заходи правового впливу. В такому випадку правовідносини регулюються главою Х КЗпП України.

Згідно ст. 147 КзпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Стаття 149 КЗпП України передбачає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Встановивши, що ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці в період з 29.07.2015 р. по 04.08.2015 р., роботодавець,з дотриманням передбаченого законом порядку, повинен був вирішити питання про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни за прогул.

Між тим, відповідачем порядок застосування дисциплінарного стягнення за здійснений працівником прогул в розумінні положень ст. 149 КЗпП України дотриманий не був. Зокрема, не дотримана вимога про те, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Натомість, за вказаний проступок - прогул ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності фактично відповідачем не притягувався.

Так, як слідує із подання адміністрації про надання згоди на звільнення ОСОБА_2, яке було предметом обговорення профспілкового комітету, останній надав згоду на звільнення позивача внаслідок неможливості продовження трудових відносин по причині недостатньої кваліфікації по п.2 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, згода на звільнення працівника профкомітетом була надано виключно з підстав, визначених п.2 ст.40 КЗпП України.

Натомість, отримавши 07.08.2015 року зазначену згоду на звільнення ОСОБА_2, відповідач не провів звільнення останнього в передбаченому законом порядку за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, встановивши, що працівником ОСОБА_2 здійснено прогул, відповідач 12.08.2015 р. направив в профспілковий комітет подання на його звільнення по п.4 ст.40 КЗпП України. На, що профспілковим комітетом була надана відповідь, що 04.08.2015 р. профком вже надав свої згоду на звільнення ОСОБА_2 з посади оператора з добування газу та нафти 4 розряду по п.2 ст.40 КЗпП України, а отже не вбачається необхідність в повторному розгляді питання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником.

Зазначене свідчить, що питання звільнення працівника за скоєний ним проступок прогул профспілковий комітет фактично не розглядав, своєї оцінки даним обставинам не надав, а відтак не надав і згоди на звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність дій відповідача в частині звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України вимогам чинного законодавства щодо дотримання порядку звільнення останнього.

Між тим, вище зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, який не дав відповідної правової оцінки діям відповідача в частині звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України та постановив в цій частині рішення з порушенням норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення вказівку на законність звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України та задовольнити в цій частині позовні вимоги, визнавши звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним та скасувати в цій частині наказ в.о. директора ГПУ «Полтавагазвидобування» від 07.09.2015 р.

Одночасно, колегія суддів не може погодитись з висновками місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог як внаслідок безпідставності самих позовних вимог, так і пропуску строку звернення до суду, що суперечить процесуальному законодавству, згідно якого, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі).

За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено колегією суддів, позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі 06.10.2015 року, тобто в межах визначеного законом одномісячного строку.

Справа розглядалась Октябрським районним судом м. Полтави з жовтня 2015 року по 04.02.2016 року, після чого судом було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду.

Вказана ухвала останнім була отримана 18.02.2016 року.

Забезпечуючи своє право на звернення до суду за захистом трудових прав, ОСОБА_2 неодноразово, впродовж лютого червня 2016 року подавав позови до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, щодо яких суддями Ленінського районного суду м. Полтави постановлювались ухвали про залишення заяв без розгляду та про їх повернення позивачу на підставі ст. 121 ЦПК України.

Одночасно з цим, ОСОБА_2 ініційовано питання про порушення кримінального провадження відносно дій його попереднього представника, який, на його думку, вчинив шахрайські дії під час здійснення своїх представницьких обовязків, наслідком чого стало затягування розгляду справи за його позовом про поновлення на роботі та безліч ухвал про повернення позовної заяви. На даний час по вказаному кримінальному провадженню проводяться слідчі дії.

Зазначені обставини свідчать про зацікавленість позивача в розгляді його позову про поновлення на робот та намаганні у передбачений законом спосіб захистити свої трудові права.

Таким чином, при обговоренні питання поважності пропуску строку звернення до суду, колегія суддів приходить до висновку про можливість визнати зазначені обставини поважними причинами пропуску строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Одночасно, колегією суддів звернуто увагу на те, що суд першої інстанції помилково послався на норми цивільного права, які регламентують питання строку позовної давності, оскільки строки звернення до суду за захистом трудових прав є спеціальними та врегульовані нормами Кодексу Законів про працю, а відтак на них не поширюється інститут позовної давності за нормами Цивільного Кодексу України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо законності дій відповідача при його звільненні за п.2 ст.40 КЗпП України.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог у зв»язку з пропуском строку позовної звернення до суду скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду як пропущеного з поважних причин.

Виключити з мотивувальної частини рішення вказівку на законність звільнення Якименка В,.В. за п.4 ст.40 КЗпП України та задовольнити в цій частині позовні вимоги. Визнати звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним та скасувати в цій частині наказ в.о. директора ГПУ «Полтавагазвидобування» від 07.09.2015р.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1