Справа № 1319/570/2012
пр.№ 2/464/71/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.04.2017 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Житловик - С», Львівська міська рада про виселення;

зустрічним позовом ОСОБА_4 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним рішення, визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, з врахуванням уточнень про виселення відповідача з квартири № 20 в будинку № 2 на вул. Угорській у м. Львові.

Мотивує позов тим, що будинку №2 по вул.Угорській у м.Львові наданий статус житлового на підставі рішення виконкому Львівської міської ради від 09.03.2007 № 139. Ухвалою Львівської міської ради від 29.03.2007 № 721 даний будинок прийнятий у власність територіальною громадою м. Львова. Встановлено, у квартирі № 20 без реєстрації проживає відповідач, котрий вселився в дане жиле приміщення та проживає в ньому без законних на те підстав. Відповідно до рішення громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Львівської міської ради по Угорській, 2, прийнятому в порядку, встановленому чинним законодавством, погоджено укладення договору житлового найму з відповідачем ОСОБА_4 на квартиру № 19 в будинку № 2 на вул. Угорській. Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований в гуртожитку по вул. Угорській, 2 у м.Львові без надання окремої кімнати, отже, йому не надавалось приміщення для відособленого користування. Вважає, що відповідач, проживаючи у квартирі №19 додатково самоправно зайняв ще й квартиру № 20, тому з покликанням на ст.116 ЖК УРСР просить виселити відповідача в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання протиправним рішення громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Львівської міської ради від 10.11.2009 в частині відмови йому в укладенні договору найму жилого приміщення; про визнання за ним права користування житловим приміщенням площею 22 кв.м. під № 19, 20 в будинку № 2 по вулиці Угорський у м. Львові.

Мотивує зустрічні позовні вимоги тим, що в квартиру, яка складається з двох приміщень під №19 і 20, площею 22 кв.м він вселився ще у 1985 році, задовго до рішення комісії при виконкомі Львівської міської ради, оскільки працював на ВО «Полярон». Зазначає, що у квартиру, яку він займає є один вхід із загального коридору. Вважає, що рішення громадської комісії і дії Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради суперечать вимогам ст. 19 Конституції України. Вказував, що після зміни статусу будинку №2 по вул.Угорській у м.Львові (з гуртожитку на житловий) мешканці мають право отримати квартири відповідно до вимог житлового законодавства, в тому числі житло повинно бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. Вважає, що спірним рішенням комісії йому надана замість благоустроєного приміщення кімната площею 11,4 кв.м., під номером №19, що явно не відповідає вимогам до жилих приміщень, які надаються громадянам. Просить врахувати, що кімнати №19 і №20 є суміжними, обєднаними, з єдиним входом і становлять єдине ціле площею 22 кв.м без вигод. Вважає, що при прийнятті розпорядження Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради від 25.02.2009 № 41 адміністрація неправомірно присвоїла житловому приміщенню, яке він займає, окремі номери №19 і 20. Просить врахувати, що оплачує рахунки за комунальні послуги виходячи з площі 22 кв.м, тому вважає, що набув право користування кімнатами №19 і 20. Просить задоволити зустрічні позовні вимоги.

В судовому засіданні представник Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_2, діючи згідно довіреності, підтримала первісний позов з аналогічних підстав, наведених в позовній заяві, просить уточнені вимоги задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов не визнала та просить відмовити в задоволенні за безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_3, діючи згідно ордеру, в судовому засіданні первісний позов не визнав, підтримав зустрічний позов. Вказав, що квартира, яку займає відповідач, будучи вселений у гуртожиток ще у 1985 році, при зміні статусу на житловий не відповідає вимогам ДБН. Вважає, що виконком Львівської міської ради при прийнятті рішення громадської комісії з житлових питань під час закріплення жилих приміщень за мешканцями, котрі продовжили проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично позбавила відповідача приміщення, обмежила його конституційні права. Більше того, вважає, що при передачі гуртожитку у власність територіальній громаді м.Львова Львівська міська рада зобовязана привести кімнати у житло згідно вимог житлового законодавства. Просить врахувати, що протягом 15 років відповідач проживає і оплачує рахунки, що свідчить про те, що фактично склались договірні стосунки з приводу користування кімнатами №19 і 20 площею 22 кв.м, тим більше, що існує єдиний вхід у кімнати з загального коридору.

Інші учасники процесу явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належно, причини неявки не повідомили. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представників виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради і ЛКП «Житловик-С».

Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі Примірне положення) гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Згідно з ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, відповідач за первісним позовом вселився до гуртожитку на вул. Угорській, 2 у м. Львові та був прописаний у даному гуртожитку з 21.08.1985. При цьому, судом встановлено, що реєстрація ОСОБА_4 в гуртожитку по вул. Угорській, 2 відбулась без надання йому окремої кімнати. На час вселення ОСОБА_4 працював на Львівському ВО «Полярон», його вселення у гуртожиток проведено з відома адміністрації підприємства, на якому працював відповідач. Жодних доказів про надання відповідачу приміщення для відособленого користування суду не надано.

Зясовано, що рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.03.2007 № 139 гуртожитку для проживання сімей Виробничого обєднання «Полярон» по вул. Угорській, 2, наданий статус житлового будинку та запропоновано Львівській міській раді прийняти даний будинок у власність територіальної громади м. Львова. Департамент житлового господарства та інфраструктури зобовязано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у даному житловому будинку.

Рішенням Львівської міської ради від 29.03.2007 № 721 відомчий житловий будинок №2 по вул.Угорська у м.Львові прийнято у власність територіальної громади м. Львова.

Рішенням виконкому Львівської міської ради від 27.06.2008 № 636 внесено зміни до п.4 рішення виконкому Львівської міської ради від 09.03.2007 №139, відповідно до яких Сихівську районну адміністрацію зобовязано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані і проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розпорядженням голови Сихівської районної адміністрації від 05.02.2009 №41 «Про присвоєння приміщенням в житловому будинку на вул.Угорській, 2 у м.Львові квартирних номерів», приміщенням на третьому поверсі у житловому будинку присвоєно окремі квартирні номери, зокрема, під літ. 87 площею 11,4 кв.м - №19, під літ. 88 площею 10,6 кв.м - №20. При прийнятті вказаного розпорядження взято до уваги поверхові плани за 1973 р. Вказане рішення є чиним.

Встановлено, що у червні 2009 року Сихівська районна адміністрація звернулась з листом №34/41 в ОКП ЛОР «БТІтаЕО» про приведення інвентаризаційної справи по житловому будинку №2 по вул.Угорській у м.Львові у відповідність до фактичного стану приміщень.

З акту біжучих змін, наявних в інвентаризаційній справі від 23.02.2010 вбачається, що фахівцями ОКП ЛОР «БТІ таЕО» проведено обстеження частини гуртожитку і внесено зміни в поверхнові плани, експлікацію, виготовлено копії поверхових планів.

Встановлено, що в поверховому плані 3-го поверху на 2010 рік містяться зміни (нанесені барвником червоного кольору) у кресленнях, кімнат під літ. 87 і 88 (№19 і 20), котрі не є ізольованими, оскільки існує єдиний вхід з загального коридору лише у кімнату №20, яка є прохідною для кімнати №19. Зясувати хто і коли саме здійснив таке перепланування є неможливо, доказів причетності відповідача чи інших осіб до вказаних змін суду не надано.

Згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.04.2011 № 490 «Про завершення впорядкування проживання мешканців у будинку № 2 на вул. Угорській», Сихівській районній адміністрації делеговано повноваження щодо завершення роботи з впорядкування проживання мешканців у будинку № 2 на вул. Угорській.

В обгрунтування заявлених первісних вимог про виселення відповідача з кімнати №20 по вул.Угорська, 2 у м.Львові позивач зазначає, що відповідач самоправно поселився в спірну кімнату №20, йому не видавався спеціальний ордер на вселення, з ним не укладався договір найму щодо спірної жилої кімнати, що є підставою для виселення відповідача з спірної кімнати.

Судом встановлено, що відповідач, будучи вселений у гуртожиток у 1985 році як працівник Львівського ВО «Полярон», тривалий час займає кімнати №19 і №20, вхід в які з 2010 року є єдиним через кімнату №20, котра не є ізольованою.

При цьому, договори найму з ОСОБА_4 як на квартиру №19, так і на квартиру №20 не укладались, жодні рішення з цього питання виконавчим комітетом Львівської міської ради не приймались.

Судом береться до уваги та обставина, що відсутні відомості про фактичне проживання інших осіб у спірних кімнатах, крім відповідача з його дружиною впродовж останніх 15 років, доказів виділення спірної квартири №20 іншим особам суду не надано.

Частиною 3 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Разом з тим, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена ст. 116, 117 ЖК України, згідно з якою, таке виселення може мати місце в таких випадках: - якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; - самоправне зайняття жилого приміщення; - визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер.

На переконання суду, відсутність переконливих доказів стосовно часу перепланувань, внаслідок яких кімнати №19 і 20 стали обєднаними, а не ізольованими, з 2010 року становлять єдине приміщення з одним входом, а також відсутність осіб, причетних до вказаних перепланувань, зафіксованих працівниками ОКП ЛОР «БТІтаЕО» на кресленнях поверхневих планів, забезпечення відповідача житлом - кімнатою №19, прохід в яку здійснюється через кімнату №20, в даному випадку не свідчить про самоправність зайняття відповідачем суміжної спірної житлової кімнати №20 в будинку №2 по вул.Угорській у м.Львові.

Матеріали справи не містять даних про те, що користування ОСОБА_4 спірною квартирою порушує чиїсь права та інтереси.

Наведене в сукупності дає суду підстави прийти до висновку, що відповідач не відноситься до осіб, які підлягають виселенню з наведених Сихівською районною адміністрацією підстав.

Тому, незважаючи на недотримання порядку вселення у спірне помешкання №20 по вул.Угорська, 2 у м.Львові, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач зайняв суміжну спірну кімнату самоправно, оскільки він відкрито проживає протягом 13 років у житловому приміщенні, площею 22 кв.м, хоч і без ордера чи договору найму. При цьому, судом встановлено, що відповідач виконує покладені на них обов'язки щодо утримання житлового приміщення, з 2010 року здійснює оплату згідно рахунку за житлову площу 22 кв.м.

Отже, позовні вимоги за первісним позовом про виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 є безпідставними.

Відмовляючи в задоволенні позову про виселення, у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє, виходячи з наступного.

Як на підставу зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 покликається на те, що при наданні йому квартири площею 11,4 кв.м рішенням громадської комісії з житлових питань при виконкомі фактично закріплено за ним житлове приміщення, надавши йому житлове приміщення площею, нижчою за норму жилої площі в 13,65 кв.м, визначеної ст. 47 ЖК УРСР.

Зясовано, що жодних рішень про надання ОСОБА_4 спірної квартири АДРЕСА_1 виконавчим комітетом Львівської міської ради не приймалось, а оскаржуване ОСОБА_4 рішення громадської комісії з житлових питань при виконкомі носить лише рекомендаційний характер.

Підстави для визнання громадян такими, що потребують поліпшення житлових умов, визначені ст.34 ЖК УРСР. Зокрема, п. 1 ч. 1 цієї статті встановлено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Відповідно до п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року N 470, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок, а також громадяни які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім'ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі, старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати).

Виходячи зі змісту наведеного, законодавцем врегульовано, що заінтересована особа подає відповідне письмове прохання.

Матеріалами справи встановлено відсутність письмових звернень з боку ОСОБА_4 стосовно закріплення за ним як ізольованого, так і неізольованого приміщень, а також відсутні будь-які докази звернень позивача за зустрічним позовом стосовно укладення договорів найму.

Суд за власною ініціативою не може змінити предмет і підстави позову. Під час розгляду справи позивач за зустрічним позовом не використав своє процесуальне право змінити підстави позову або доповнити обгрунтування заявлених вимог іншими обставинами.

Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що він здійснює оплату за користування житловою площею 22 кв.м, не береться судом до уваги і не є підтвердженням укладення з ним договору найму на квартиру такої площі.

Відповідно ч. 2 ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер).

Відповідно ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

З наведеного вбачається, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення може бути тільки ордер. Ордер (ордери) на вселення в кімнату №20 по вул.Угорська, 2 у м.Львові розміром 10,6 кв.м відсутній у позивача за зустрічним позовом, немає такого ордера (ордерів) у третіх осіб. Тому кімната, яка була звільнена попередніми наймачами і не заселена в установленому законом порядку з видачею ордеру іншими наймачами є звільненою у відповідності положень ст. 54 Житлового кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи і не спростовано представником позивача за зустрічним позовом, жодних письмових звернень для оформлення кімнат №19 і 20 за ОСОБА_4 суду не надано, виконавчим органом Львівської міської ради таке питання не вирішувалось.

Визначення ст. 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних прав для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, для яких законом або договором не встановлено способу їх захисту.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання якої є обовязковим для України визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав. І це означає, що особа має право пред'явити у суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправдованою.

У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів визначених Конституцією, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За наявності встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки при зміні статусу гуртожитку на житловий виконком Львівської міської ради лише вирішував питання закріплення жилих приміщень за мешканцями, котрі продовжили проживати у будинку, в тому числі стосовно ОСОБА_4 Враховуючи наявну процедуру, яка передує закріпленню житла за наймачами, необхідність прийняття розпорядження органом місцевого самоврядування, котрому делеговані такі повноваження, за відсутності відповідних звернень відповідача, вимоги про визнання за ним права користування кімнатами №19 і 20 у будинку №2 по вул.Угорська у м.Львові є передчасними.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 212-215 ЦПК України, на підставі ст. 47 Конституції України, ст. 9, 58, 64, 65 Житлового Кодексу, Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Житловик -С», Львівська міська рада про виселення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним рішення, визнання права користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.Ю.Горбань