Справа № 344/6130/15-ц
Провадження № 22-ц/779/296/2017
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Беркій О.Ю., Мелінишин Г.П.

секретаря Турів О.М.,

з участю апелянта та його представника ОСОБА_2, позивача та його представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, який мотивувала тим, що шлюб з відповідачем існує формально, сторони не проживають разом однією сім'єю протягом тривалого часу, спільного господарства не ведуть. Подружніх відносин не підтримують. Відповідач виїхав за межі України та фактично створив нову сім'ю. Просила розірвати шлюб, зареєстрований 03.06.1989 року, між нею та ОСОБА_5

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2015 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 11 січня 2017 року заяву про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що позивачка ввела суд в оману, вказавши, що більше десяти останніх років вони з відповідачем не проживають разом. За весь час перебування за кордоном він спілкувався з дружиною та допомагав їй матеріально. Її твердження про створення нової сім'ї є абсолютно безпідставні та надумані. Для нього є незрозумілим рішення позивачки звернутись до суду про розірвання шлюбу за його відсутності на території України. Жодних поступків чи дій, які б могли привести до руйнування сім'ї він не вчиняв, весь час старався підтримувати всіма доступними способами, тому її поступок вважає необдуманим та передчасним.

Крім того, про судове засідання, призначене на 25 травня 2015 року, його належним чином не повідомлено, що є порушенням норм процесуального права та є підставою для скасування заочного рішення та призначення справи до нового розгляду в загальному порядку. Просив заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду. Судові витрати покласти на відповідача.

Вислухавши апелянта та його представника, позивача та її представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.303 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для розірвання шлюбу, встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, сім'я розпалася остаточно, спільне господарство не ведеться, будь-яких спроб налагодити подружнє життя жодна із сторін не приймає, тому збереження такого шлюбу є недоцільним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 03 червня 1989 року сторони зареєстрували шлюб у Тростянецькій сільській раді Монастирського району Тернопільської області, про що зроблено відповідний актовий запис за №2 (а.с.4). Неповнолітніх дітей у шлюбі немає.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 10 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Встановлено, що позивач наполягала на розірванні шлюбу Подружжя проживає окремо, шлюбні відносини між ними припинені і вона не бажає їх відновлювати. Така ж позиція її була і у апеляційній інстанції.

Апелянт наполягав на збереженні шлюбних відносин лише з тієї підстави, що справа розглянута судом за його відсутності. При тому у суді апеляційної інстанції він пояснював, що не має на меті збереження шлюбу, а, заперечуючи проти рішення, прагне лише, щоб справу розглянув суд з його участю.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Отже, збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст.24 СК України, а позивач не погоджується на збереження шлюбу.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів та пояснень сторін в ході апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про те, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання, а також те, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті й майнові права сторін, а тому висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Позивач стверджує, що закордон відповідач виїхав весною 2004 року і повернувся в Україну в жовтні 2013 року. В червні 2014 року знову виїхав за кордон і повернувся в Україну в грудні 2016 року. З 2004 року вони однією сім'єю не проживали, спільного господарства не вели. Відповідач проживає у АДРЕСА_1 один, яка є предметом поділу спільної сумісної власності подружжя . Через нестерпні умови проживання 21 грудня 2016 року вона разом з дочкою переїхали на орендовану квартиру.

Встановлено, що між сторонами наявний спір про поділ спільного майна подружжя (а.с.60), однак факт розірвання шлюбу на підставі оскаржуваного рішення не впливає на порушення майнових прав ні чоловіка, ні дружини.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неповідомлення відповідача про день, місце та час розгляду справи через його відсутність у зареєстрованому місці проживання, оскільки відповідно до положень ч.3 ст.309 ЦПК України, процесуальні порушення, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як вони не призвели до неправильного вирішення справи. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи із змісту ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Крім того, в силу ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

О.Ю. Беркій

Г.П. Мелінишин