Справа № 370/1258/15-ц Головуючий у І інстанції Устимчук М. Ю.
Провадження № 22-ц/780/338/17 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 26 08.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

08 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Білоконь О.В., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ - СЕРВІСЦЕНТР» про стягнення кредитної заборгованості,-

встановила:

у травні 2015 році ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до Макарівсько районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено Рамкову угоду, відповідно до якої позивач здійснив кредитування ОСОБА_2 на підставі Договору про надання траншу.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача-1 за кредитним договором між позивачем та Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом «БИШІВ - СЕРВІСЦЕНТР» було укладено договір поруки.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором, щодо надання кредиту, виконав в повному обсязі.

Проте у порушення вимог законодавства та умов кредитного договору ОСОБА_2 неналежно не виконував умови договору.

Позивачем направлялися відповідачам вимоги про усунення порушень кредитного договору з вимогою виконати взяті на себе зобов'язання за договорами, які залишені без задоволення.

Просило стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 321 398 грн. 47 коп. та судовий збір у сумі 3 213,98 грн.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «ПроКредит Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та ухвалити нове рішенням, яким стягнути на користь ПАТ «ПроКредит Банк» з ОСОБА_2 та Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ - СЕРВІСЦЕНТР» заборгованість за договором про надання траншу № 115.44024/FW115.758 від 27.08.2013 року, а саме: заборгованість 236 091,51 грн., проценти 18 674,07 грн., проценти за неправомірне користування кредитом 6 150,59 грн., пеня 60 482,30 грн., всього 321 398,47 грн. з кожного, а також витрати за сплату судового збору покласти на відповідачів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення першої інстанції є необґрунтованим та незаконним.

Апелянт, зазначив, що умовами зазначених Кредитних договорів: (п.8.6. та п.8.7.) передбачено, що при прострочені погашення грошових зобов'язань за цим Договором тривалістю більш ніж 30 (тридцять) календарних днів Позичальник зобов'язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежного від того, чи кредитор пред'явив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором. При цьому Кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

Керуючись вказаними положеннями законодавства та договору, позивач надіслав відповідачу 1 вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яка була отримана відповідачем.

Умовами кредитних договорів (8.4) передбачено, по позичальник зобов'язаний достроково погасити кредит протягом п'яти банківських днів з дня відправлення вимоги.

Крім того, апелянт, стверджує, що відповідач 1 не виконав вимогу і взяті на себе зобов'язання та до цього моменту кредит залишається не погашеним.

30 березня 3015 року АТ «ПроКредит Банк» припинив нараховувати доходи по даному кредитному договору у зв'язку з наявністю простроченої заборгованості, а тому твердження прописані в рішенні суду першої інстанції про те, що банк завчасно стягує проценти по графіку згідно з договором не правдиві. Банк не стягує проценти про графіку, а лише проценти, які повинні були бути сплачені станом на дату подання позову, а тому дана підстава відмови в позові є незаконною та необґрунтованою.

Щодо відсутності солідарної відповідальності боржників, апелянт, зазначив, що відповідно до умов Договору поруки (п.2.1), поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний позичальником боржник.

Крім того, договором поруки, яким забезпечується виконання зобов'язань відповідача 1 не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, а отже відповідач 1 і поручитель відповідає перед АТ «ПроКредит Банк» як солідарний із позичальником боржник.

Також, у зв'язку з виникненням заборгованості відповідач 1, позивач звернувся до поручителів з вимогою про виконання зобов'язань відповідача 1 відповідно до умов Договорів поруки. Зокрема, поручителям були направлені вимоги.

Вимоги АТ «ПроКредит Банк» не були виконані і погашення на підставі Договорів поруки не відбулося.

Також, апелянт, зазначив, що зважаючи на те, що договір поруки укладався із кожним із поручителів окремо, кожен із поручителів не є солідарним боржником виключно разом із позичальником, проте такі поручителі не є солідарними боржниками між собою.

Отже, АТ «ПроКредит Банк» набув права вимагати стягнення заборгованості у повному обсязі з кожного з поручителів, як солідарного із позичальником боржника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2,3 ст.303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведені обставини, на які він посилається.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з нормами процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.16 ЦПК України, не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.1 і 2 ст.15 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 02.03.2016 року у справі №6-2307цс15, від 07.09.2016 року у справі 6-1593цс16.

Вирішуючи позов Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував.

Тобто, і позивач, і відповідач Сільськогосподарський обслуговуючий кооператив «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» є юридичними особами, суб'єктами господарювання.

Суд першої інстанції не врахував суб'єктний склад сторін у справі і підстави позову, безпідставно прийняв до провадження спір за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» про стягнення кредитної заборгованості, що підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянув його разом із вимогами позов Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначеності підсудності цивільних справ» роз'яснено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити із того, що відповідно до ст.ст.15,16 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне ( справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинств, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст.205 ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 05 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

На вищезазначене також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 12 жовтня 2016 року за результатами розгляду касаційних скарг Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» на рішення апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року та ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 березня 2016 року.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

З огляду на викладене, враховуючи предмет заявленого позову, зміст правовідносин, а також суб'єктний склад учасників цих правовідносин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» про стягнення кредитної заборгованості у порядку цивільного судочинства з порушенням процесуального закону, а тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» про стягнення кредитної заборгованості.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,310,314,315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» про стягнення кредитної заборгованості скасувати.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «БИШІВ-СЕРВІСЦЕНТР» про стягнення кредитної заборгованості.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді