Номер провадження: 22-ц/785/2290/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Комлевої О.С., Журавльова О.Г.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2016 року,

встановила:

26.08.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, в редакції заяви від 26.08.2016року, просила суд: стягнути з відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1/2 частини за придбаний автомобіль «RENO KENGOO EKSTRA» в розмірі 1/2 частини його вартості, а саме 88 187,00 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, які були отримані від ОСОБА_5 для купівлі квартири та меблів, про що свідчить розписка від 20.06.2013 року; поділити в рівних частинах рухоме майно, придбане під час спільного проживання з ОСОБА_3, а саме: виділити в натурі ОСОБА_3 - холодильник «Самсунг», телевізор «Тошиба», пилосос «Еленберг», мікрохвильову піч «Самсунг», житлову стінку «Скай-Диво», художню картину, журнальний столик, тумбу зі скла, штори в квартиру, виділити їй - ОСОБА_2 - килим коричневий, мякі меблі «Магнат», спальний гарнітур «Скай-Марго», кухонний куток червоного кольору, пральну машину «LG»; визнати за відповідачем - ОСОБА_3 право власності на квартиру під №92 в будинку під №29 по вулиці Ільфа і ОСОБА_1 в місті ОСОБА_6; визнати за відповідачем - ОСОБА_7 право власності на квартиру під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі; поділити між нею - ОСОБА_2 та відповідачем - ОСОБА_3 в рівних частинах квартиру під №92 в будинку під №29 по вулиці Ільфа і ОСОБА_1 в місті ОСОБА_6; дитячі меблі, іграшки, одяг передати доньці ОСОБА_8.

В обґрунтування заявленого позову посилала на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 06.10.2007 року, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.07.2015року та за період перебування у шлюбі вони набули майно, яке не можуть розділити за взаємною згодою, а саме: квартиру під №92 в будинку під №29 по вулиці Ільфа і ОСОБА_1 в місті ОСОБА_6, квартиру під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі, автомобіль «RENO KENGOO EKSTRA» вартістю 12000 доларів США, холодильник «Самсунг», телевізор «Тошиба», пилосос «Еленберг», мікрохвильова піч «Самсунг», житлова стінка «Скай-Диво», художня картина, журнальний столик, тумба зі скла, штори, килим коричневий, мякі меблі «Магнат», спальний гарнітур «Скай-Марго», кухонний куток червоного кольору, пральна машина «LG». Квартира під №92 в будинку під №29 по вулиці Ільфа і ОСОБА_1 в місті ОСОБА_6 та квартира під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі, оформлені на батька її колишнього чоловіка ОСОБА_7, який 30.07.2013 року здійснив продаж своєї пятикімнатної квартири за 83 000 доларів США, та одночасно купив квартиру під №92 в будинку під №29 по вулиці Ільфа і ОСОБА_1 в місті ОСОБА_6 за 73 400 доларів США, тобто вказана квартира була куплена за гроші, отримані від продажу попередньої квартири, та зазначена квартира фактично була куплена для їх сімї, вибирали вони її разом, однак батьку вона не сподобалась, але для того, щоб квартира не була куплена іншим покупцем, батько погодився сплатити за неї кошти, отримані від продажу колишньої квартири, а з сином ОСОБА_9 домовився, що він йому купить іншу квартиру. Після того, як ОСОБА_7 знайшов для себе квартиру під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі, її колишній чоловік - ОСОБА_3 надав для покупки цієї квартири їх спільні кошти.

Таким чином, ОСОБА_2 вказувала, що квартира під №92 в будинку під №29 по вулиці Ільфа і ОСОБА_1 в місті ОСОБА_6, була куплена за кошти, отримані від продажу пятикімнатної квартири, а квартира під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі була куплена за їх з ОСОБА_3 спільні кошти, у звязку з чим, одна з вказаних квартир є їх спільної сумісною власністю, і такою квартирою позивачка вважає квартиру під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «RENO KENGOO EKSTRA», державний номер НОМЕР_1, 2010 року виготовлення, вартістю 176 374,00грн. У задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі та крім цього визнати договори купівлі продажу майна на купівлю двох квартир ОСОБА_7 удаваними.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо розподілу автомобіля визначив ідеальні частини майна без визначення часткової власності і фактично призвів до того, що будуть порушення права співвласників та унеможливить права користування, володіння та розпорядження майном. Крім того зазначила, що районний суд взагалі не виніс рішення щодо передачі всіх дитячих речей їх спільній дитині та поділу рухомого майна, а саме побутової техніки, меблів, картини, тоді як в судовому засіданні було встановлено ціни, за якими можливо поділити майно та відповідач частину майна визнав спільною сумісною власністю та надав до суду заперечення, в яких зазначив, що погоджується передати їй як частину спільного майна: телевізор, пилосос, мікрохвильову піч, кухонний куток, тумбу зі скла, килим, штори. Також ОСОБА_2 вказує, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_3 подарунків від батьків та у відповідача ОСОБА_7 були відсутні грошові кошти, достатні для придбання двох квартир на протязі невеликого проміжку часу, а тому вона вважає, що одна з двох купівля-продаж є недійсним, або удаваним договором. Крім того ОСОБА_2 наголошує, що перед першою купівлею квартири зі згоди свого чоловіка взяла у своєї матері ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 10000 доларів США для сумісної купівлі квартири та меблів та передала їх чоловіку, який поклав їх до банківської скриньки «Райфайзен банк Аваль». Зазначені кошти були передані при свідку ОСОБА_10

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

У судовому у судовому засіданні встановлено, що 06.10.2007 року між сторонами у справі було укладено шлюб, реєстрація якого була здійснена Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1074.

Від даного шлюбу 09.05.2012року народилася донька ОСОБА_8.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/7612/15-ц від 21.07.2015 року, яке набрало законної сили 03.08.2015року, шлюб був розірваний (т.1, а.с. 17).

Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто спільне майно. Відсутність взаємної згоди щодо його поділу вимусило ОСОБА_2 звернутись до суду із відповідним позовом.

19.04.2016року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11, після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на «Озерянська».

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України вказує, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно розяснень наданих у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають окремо один від одного.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2013 року та згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 12.02.2016 року власником квартири за адресою: м. Одеса, вулиця Ільфа і ОСОБА_1АДРЕСА_1, є ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1192, виданий 30.07.2013року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Крім того, згідно вказаних довідок, власником квартири під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі, також є ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 589, виданий 30.04.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Сторонами не заперечувався той факт, що квартира за адресою: м. Одеса, вулиця Ільфа і ОСОБА_1АДРЕСА_1, була куплена батьком відповідача - ОСОБА_4 за кошти, отримані від продажу пятикімнтаної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Разом з тим, позивачкою не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що квартира під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі, була куплена нею та її чоловіком ОСОБА_3 за їх спільні кошти та є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачка вказувала на те, що ОСОБА_4 не мав змоги одночасно купити дві квартири за власні кошти, оскільки перевіркою за відомостями Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси встановлено, що за період 2012, 2013, 2014 роки у Украдиги ОСОБА_12 звітність про дохід від провадження підприємницької діяльності був складений таким чином: 2012 рік - 205887,00 грн.; 2013 рік - 199530,00 грн.; 2014 рік - 219062,00 грн. Як звіт фізична особа підприємець подає до ДПІ податкову декларацію платника Єдиного податку, в якій зазначається обсяг доходу. Дохід - це всі грошові кошти, отримані за певний період часу, а прибуток це кошти за вирахуванням податків, собівартості продукції та інших витрат. Дохід розраховується як загальна сума грошей, отримана в результаті реалізації товарів або послуг, а прибуток це дохід з вирахуванням витрат на виробництво, придбання і збут товарів або послуг. Дохід це всі грошові або матеріальні цінності, отримані фізичною, юридичною особою, організацією за певний термін. Прибуток - те, заради чого здійснюється діяльність підприємця, тобто фінансові кошти, що залишаються після вирахування витрат на виробництво і реалізацію продукції. Причому чистий прибуток, або, кажучи простими словами, гроші, що залишаються на руках підприємця це прибуток, з якого вже відняли податки та інші відрахування. Прибуток для ФОП в середньому закладається в розмірі 20-25% від суми доходу.

Враховуючи викладене, позивачка вказувала, що різниця між «доходом» та «прибутком» Украдига ОСОБА_12 за роки, коли він подавав податкову декларацію є суттєвою. Тобто, ті суми, які зазначені як «дохід» не є «прибутком».

Однак, зазначені твердження не прийнято судом першої інстанції до уваги як належний доказ того, що квартира під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі, була куплена нею та її чоловіком ОСОБА_3 за їх спільні кошти.

Крім того, позивачка зазначала, що ОСОБА_3 в ПАТ «ОСОБА_13 Аваль» було заброньовано ячейку, в якій знаходились зібрані нею та відповідачем - ОСОБА_3 кошти на квартиру, які вони надали для придбання квартири під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі.

Разом з тим, позивачкою не надано суду доказів знаходження відповідної ячейки у ПАТ «ОСОБА_13 Аваль», не вказано розміру грошових коштів, які у ній зберігались, та не було заявлено відповідного клопотання про витребування таких доказів.

Крім того, суд зазначав, що позивачкою під час розгляду справи не було заявлено відповідних клопотань про витребування доказів, клопотань про допит свідків, які б дійсно підтверджували факт придбання квартири під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі за їх спільні з відповідачем - ОСОБА_3 кошти.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, районний суд дійшов висновку, що квартира під №92 в будинку під №29 по вулиці Ільфа і ОСОБА_1 в місті ОСОБА_6 та квартира під №12 в будинку під №71 по вулиці Левітана в місті Одесі не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягають розподілу.

Щодо вимог позивачки про поділ рухомого майна, придбаного, за її твердженням, під час спільного проживання з ОСОБА_3, а саме: виділення в натурі ОСОБА_3 - холодильник «Самсунг», телевізор «Тошиба», пилосос «Еленберг», мікрохвильову піч «Самсунг», житлову стінку «Скай-Диво», художню картину, журнальний столик, тумбу зі скла, штори в квартиру, виділити їй - ОСОБА_2 - килим коричневий, мякі меблі «Магнат», спальний гарнітур «Скай-Марго», кухонний куток червоного кольору, пральну машину «LG», суд зазначив наступне.

Сторонами не заперечувався та визнавався той факт, що рухоме майно: пральна машина «LG», телевізор «Тошиба», пилосос «Еленберг», мікрохвильова піч «Самсунг», кухонний куток червоного кольору, тумба зі скла, штори в квартиру, килим коричневий, було придбано ними під час перебування у шлюбі, за їх спільні кошти, а тому суд вважає встановленим та таким, що не потребує доказуванню факт того, що вказане рухоме майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 не погоджується з вартістю вказаного майна та вважає її нижчою, ніж зазначено позивачкою у позовній заяві.

Як вже зазначалось, згідно розяснень, наданих у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо розподілу рухомого майна та його вартості, на підставі заяви позивачки ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2016року у справі було призначено судово-товарознавчу експертизу.

Однак, судово-товарознавчу експертизу проведено не було у звязку з несплатою вартості експертизи та не наданням необхідних документів.

При цьому суд акцентував увагу на тому, що протягом розгляду справи судом неодноразово переконливо пропонувалось сторонам та розяснювалося їм право повторно заявити клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи. Ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 цим правом не скористались, мотивуючи це відсутністю коштів на оплату послуг експерта.

Таким чином, оскільки вартість вказаного спільно набутого рухомого майна за версіями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 істотно відрізняється, відповідну експертизу проведено не було, а суд самостійно не має можливості визначити дійсну вартість такого майна на час розгляду справи, у задоволенні позову в частині поділу рухомого майна - пральна машина «LG», телевізор «Тошиба», пилосос «Еленберг», мікрохвильова піч «Самсунг», кухонний куток червоного кольору, тумба зі скла, штори в квартиру, килим коричневий, було відмовлено.

Щодо поділу рухомого майна - житлової стінки «Скай-Диво», мяких меблів «Магнат», спального гарнітуру «Скай-Марго», журнального столику, художньої картини, суд першої інстанції зазначив наступне.

Пояснення сторін з цього приводу були суперечливими.

Як вказує позивачка, вказане рухоме майно було придбано нею та відповідачем ОСОБА_3 за їх спільні кошти, які також надавала її матір, та є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач ОСОБА_3 з цим твердженням не погоджується, вказує на те, що житлову стінку «Скай-Диво», мякі меблі «Магнат», спальний гарнітур «Скай-Марго» та журнальний столик купував його батько ОСОБА_7, який також це підтверджує.

В матеріалах справи наявний договір №14034 від 14.03.2014 року, укладений між ФОП ОСОБА_14 (виконавець) та ОСОБА_7 (замовник), предметом договору є виїзд дизайнера за адресою обєкта замовника, для обміру приміщення та виготовлення меблів з матеріалів виконавця, збирання та установка, а також передача її у власність замовника. Кількісні характеристики предмета договору: житлова стінка «Скай-Диво» на загальну суму 5 267,00 грн., комплект мякої меблі два крісла, диван на загальну суму 7 329,00 грн. та спальний гарнітур «Скай-Марго» на загальну суму 6 925,00 грн.

Позивачка вважає, що саме факт складання даного договору, часу, сторін, предмету та вимоги договору не відповідають дійсності та являються підробленими.

З цього приводу ОСОБА_2 звернулася до СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з відповідною заявою.

З протоколів допитів свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_14 вбачається, що вказані меблі вони доставляли за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і ОСОБА_1, 29, кв. 92, де її збирали, однак не вбачається, що зазначені меблі дійсно замовляв ОСОБА_4.

Крім того, з пояснень ОСОБА_14 вбачається, що ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_3 він не памятає, як і не памятає, чи укладав він вищезазначений договір, оскільки вже минуло багато часу.

ОСОБА_14 також було допитано в якості свідка у судовому засіданні, який пояснив суду, що сторін по справі він не знає, був зареєстрований як приватний підприємець з 2011року, на даний час призупинив свою діяльність.

Також свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що підпис у договорі схожий на його, однак не всі пункти в ньому зазначені, відсутній акт прийому-передачі, який є обовязковим додатком до договору, та вказав, що меблі він дійсно виготовляв, однак їх назву взагалі не памятає.

Таким чином, суд не прийняв до уваги договір №14034 від 14.03.2014 року, укладений між ФОП ОСОБА_14 та ОСОБА_7 як належний доказ придбання ОСОБА_7 житлової стінки «Скай-Диво», мяких меблів «Магнат» та спального гарнітуру «Скай-Марго».

Разом з тим, позивачкою також належними та допустимим доказами не доведено придбання в період шлюбу за спільні кошти подружжя вказаного рухомого майна.

Надання позивачкою у підтвердження придбання житлової стінки «Скай-Диво», мяких меблів «Магнат» та спального гарнітуру «Скай-Марго» роздруківок з електронних сайтів, копії бланку заказу, у якому не вказаний замовник, також не є належними та допустимими доказом в розумінні вимог ст. 58,59 ЦПК України, а тому суд не прийняв доводи позивачки з цього приводу до уваги.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які копії квитанцій та товарних чеків, на підставі яких суд міг би достовірно встановити, що житлова стінка, мякі меблі, спальний гарнітур, журнальний столик та художня картина були замовлені подружжям або одним з них у період перебування у шлюбі та куплялися за їх кошти.

З урахуванням, вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у задоволенні позову щодо визнання цього майна спільною сумісною власністю та його поділу слід відмовити.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача - ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 1/2 частини за придбаний автомобіль «RENO KENGOO EKSTRA» в розмірі 1/2 частини його вартості, а саме 88 187,00 грн., суд зазначив наступне.

Як встановлено судовим розглядом та не заперечується сторонами, за час перебування шлюбі, у 2014 році сторонами було придбано автомобіль марки «RENO KENGOO EKSTRA», держаний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується інформацією згідно даних бази АІС «Автомобіль» УДАІ ГУМВС України в Одеській області та «НАІС ДДАІ» МВС України (т.1 а.с. 13).

Тобто вказаний транспортний засіб належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу.

Згідно висновку №610 судової автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості КТЗ, виготовленого Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, ринкова вартість автомобіля НОМЕР_2 станом на 11.04.2015 року, визначається рівною 176 374,00 грн.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речи, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи, що спірний автомобіль є неподільним майном, відповідач не погоджується сплачувати грошову компенсацію замість частки у праві власності на майно та те, що попередньо на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості частки жоден із подружжя не вніс, питання про припинення права власності на транспортний засіб, як неподільну річ, другого з них, не порушив, суд вважав, що відповідно до зазначених вище положень сімейного законодавства необхідно визнати за позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину спірного автомобіля, залишивши цей автомобіль у спільній частковій власності сторін.

При цьому розмір частки позивачки у спірному автомобілі підлягає визначенню відповідно до ч.1 ст.70 СК України, яка є рівною з часткою відповідача у цьому майні, оскільки інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача - ОСОБА_3 на її користь грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США, які були отримані від її матері - ОСОБА_5, на купівлю квартири та меблів, що підтверджується розпискою, не були задоволені судом, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання від ОСОБА_5 вказаних грошових коштів, зокрема, і відсутній оригінал та копія відповідної розписки, на яку посилається позивачка.

Також не задоволено судом першої інстанції позовні вимоги про повернення доньці ОСОБА_8 дитячих меблів, іграшок, одягу, оскільки вимоги у цій частині є неконкретизованими та абстрактними, доказів того, що дитячі меблі, іграшки та одяг, які належать доньці ОСОБА_8, перебувають у відповідача, також не надано.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.С.Комлева

ОСОБА_17