24.01.2017 Єдиний унікальний номер 205/2672/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Остапенко Н.Г., при секретарі Боголіп Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про стягнення заробітної плати за час відпусток (відпускних), грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняних), середнього заробітку за час затримки їх виплати, зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, зобовязання виправити невірні записи в табелях обліку робочого часу та відшкодування моральної шкоди,?

встановив:

31.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про стягнення заробітної плати за час відпусток (відпускних), грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняних), середнього заробітку за час затримки їх виплати, зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, зобовязання виправити невірні записи в табелях обліку робочого часу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень зазначила, що 25 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області по справі 205/4041/14ц частково задоволено її позовні вимоги до ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» у справі про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки її виплати та відшкодування моральної шкоди. Рішення набрало законної сили 25.12.2015 року.

Вирішено стягнути з ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року включно, в сумі 4347,02грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року включно в сумі 18464,12 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів. Крім того, стягнуто моральну шкоду у сумі 300,00 грн. та понесені судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2949,12 грн.

Розраховуючи щомісячно належну до стягнення з підприємства заробітну плату за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року, суд врахував лише дні, які згідно до табелів обліку робочого часу були відпрацьовані за вищезазначений період. Решта днів, які через перебування на лікарняному, у навчальній відпустці, у щорічній основній та додатковій відпустці, зазначеним судовим рішенням не охоплені. Однак, за ці дні було нараховано та виплачено підприємством грошові кошти заробітну плату за час відпусток (відпускні) та грошову компенсацію втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) в заниженому розмірі, не у відповідності із встановленим окладом згідно штатного розпису.

Недонарахована та невиплачена заробітна плата за час відпусток складається з: навчальної відпустки у квітні 2013 року (16 днів) 1726,72 грн.; основної та щорічної у серпні 2013 року (15 днів) 1696,90 грн., основної у вересні 2013 року (14 днів) 1582,84 грн., що за 2013 рік складає 5005,46 грн.

Недонарахована та невиплачена грошова компенсація втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні): 13 днів лікарняних у лютому 2013 року 1543,36 грн.; 10 днів лікарняних у березні 2013 року 1187,10 грн.; 11 днів лікарняних у травні 2013 року 1374,56 грн., 7 днів лікарняних у червні 2013 року 923,37 грн., що за 2013 рік складає по лікарняним усього 5028,39 грн.

Ненараховані та невиплачені 2 дні визначені у табелях робочого часу відповідачем, оскільки перебувала у судових засіданнях: 18.01.2013р. 118,72 грн. та 30.07.2013 року 103,23 грн., що за 2013 рік складає 221,95 грн.

Крім того, позивачка вважає, що незаконними діями відповідача, щодо не нарахування та невиплати їй заробітної плати у повному обсязі, їй була спричинена моральна шкода, яка полягала у тому, що вона була змушена докладати суттєвих зусиль для організації свого життя та життя її дитини, відмовляти собі і дитині у повноцінному харчуванні, придбанні предметів першої необхідності, не мала можливості з донькою повноцінно розвиватися та відвідувати різноманітні заходи. Все це, на думку позивачки, спричинило їй сильні душевні страждання та моральну шкоду, яку вона оцінює у 10000,00 грн.

На підставі вищезазначеного просить стягнути з відповідача 120 313,83 грн., з яких: не донарахована та невиплачена заробітна плата за час відпусток (відпускні ) у 2013 році 5005,46 грн. (навчальна відпустка у квітні (16 днів) 1726,72 грн.; основна щорічна та соціальна відпустка у серпні (15 днів) 1695,90 грн.; основна щорічна відпустка у вересні (14 днів) 1582,00 грн.); грошова компенсація втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) за період з лютого по жовтень 2013 рік за винятком грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність у липні 2013 року 13 днів у лютому 1543,36 грн., 10 днів у березні 1187,10 грн., 11 днів у травні 1374,56 грн., 7 днів у червні 923,37 грн.; не нараховані та невиплачені «прогули» за 18.01.2013р. 118,72 грн., та 30.07.2013р. 103,23 грн. (разом 221,95 грн.); 92935,16 грн. середній заробіток за весь час затримки виплати належних виплат за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року; 7122,87 грн. вихідна допомога на підставі ст.. 44 КЗпП України; 10000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зобовязати відповідача видати наказ про зміну формулювання причин звільнення з підприємства на ч.3 ст.38 КЗпП України «Звільнена за власним бажанням через невиконання законодавства про працю керівництвом підприємства», внести відповідні зміни у трудову книжку. Зобовязати відповідача виправити неправдиві записи у табелях обліку робочого часу щодо начебто здійснення прогулів 18 січня 2013 року та 30 липня 2013 року та опублікувати достовірну інформацію щодо місця перебування у ці дні у суді.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» - ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1, згідно з наказом №03-К від 04.01.2011 року, було прийнято на посаду архіваріуса ОКП «Дніпродзержинське БТІ» з окладом згідно штатного розкладу.

ОСОБА_1 14.10.2013 року подала, власноручно написану заяву про її звільнення з посади архіваріуса ОКП «Дніпродзержинське БТІ» з 15.10.2013 року за власним бажанням, у звязку з її переїздом на нове місце проживання./а.с.109/

Наказом №69-к від 15.10.2013 року ОСОБА_1 було звільнено з посади архіваріуса за власним бажанням (ст..38 КЗпП)./а.с.110/

Згідно даного наказу з відповідачкою було проведено остаточний розрахунок.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Судом вирішено: стягнути з ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року включно, в сумі 4347,02 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року включно, в сумі 18464,12 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів. Стягнути з ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 300,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2949,12 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено./а.с.27-33/

Згідно ч.3 ст.61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року встановлено, що відповідач занизив розмір заробітної плати позивачки ОСОБА_1

Згідно штатного розпису ОКП «Дніпродзержинське БТІ» від 24.12.2012 року місячний оклад архіваріуса (з урахуванням коефіцієнту, мінімальної заробітної плати та мінімальної тарифної ставки) з 02.01.2013 року складав 2 374,29 грн.

Цей місячний оклад архіваріуса зберігався протягом січня-вересня 2013 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення недонарахованої та невиплаченої позивачці заробітної плати за час відпусток (відпускні) у 2013 році, суд виходив з наступного.

Згідно довідки ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 23.01.2017 року, за період з 01.01.2013 року по 15.10.2013 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено доход за час у відпустках у розмірі: січень 2013 року 0,00 грн.; лютий 2013 року 0,00 грн.; березень 2013 року 0,00 грн.; квітень 2013 року 1202,24 грн. (виплачено 19.04.2013 року у повному обсязі); травень 2013 року 0,00 грн.; червень 2013 року 0,00 грн.; липень 2013 року 0,00 грн.; серпень 2013 року 1288,20 грн. (виплачено 24.09.2013 року у повному обсязі), вересень 2013 року 878,85 грн. (виплачено 15.10.2013 року у повному обсязі); жовтень 2013 року 0,00 грн. Всього за час у відпустках 3369,29 грн.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.12.2015 року встановлено, що відповідач занизив розмір заробітної плати позивачки ОСОБА_1, та місячний оклад архіваріуса з 02.01.2013 року складав 2374,29 грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 107,92 грн.- 113,06 грн.

Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм статей 74, 75, 82, 83 КЗпП України, статей 6, 9, 21, 24 Закону України «Про відпустки» суд встановив, що позивач має право, щодо стягнення недонарахованої та невиплаченої позивачці заробітної плати за час відпусток (відпускні) у 2013 році.

При стягненні недонарахованої та невиплаченої позивачці заробітної плати за час відпусток (відпускні) у 2013 році, суд враховує суми які були нараховані та виплачені ОСОБА_1 у квітні 2013 року 1202,24 грн., у серпні 2013 року 1288,20 грн. та у вересні 2013 року 878,85 грн.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача недонараховані та не виплачені суми за час відпусток у розмірі 1636,26 грн. ( квітень 2013 року 16 днів х 107,92 грн.=1726,72 грн. -1202,24 грн. (виплачена сума за час відпустки) = 524,48 грн.; серпень 2013 року 15 днів х 113,06 грн.=1695,99 грн. 1288,20 грн. = 407,79 грн.; вересень 2013 року 14 днів х 113,06 грн. = 1582,84 грн. 878,85 грн. = 703,99 грн., всього 1636,26 грн.)

Суд, відмовляє в частині позовних вимог, щодо стягнення грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) за період з лютого по жовтень 2013 р. за винятком грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність у липні 2013 року 13 днів у лютому 1543,36 грн., 10 днів у березні 1187,10 грн., 11 днів у травні 1374,56 грн., 7 днів у червні 923,37 грн., з наступних підстав.

В рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року зазначено, що позивачка ОСОБА_1, 06.05.2014 року дізналася про її доходи за 2013 рік з довідки ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська та виявилося, що заробітна з невідомих їй причин у 2013 році щоквартально зменшувалася, хоча посада яку вона займала залишалася незмінною та жодних повідомлень про зміну умов праці та зменшення належної їй заробітної плати, вона не отримувала./а.с.101/

Отже, позивачка дізналася про порушення свого права в травні 2014 року.

Відповідно до ст..2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять: Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» від 11 січня 2001 року перші 5 днів тимчасової непрацездатності оплачуються самим власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства. Решта суми допомоги по тимчасовій непрацездатності сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Згідно п. 2 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» від 18 січня 2001 року допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Таким чином, виплати через тимчасову непрацездатність (лікарняні) не входять до структури заробітної плати.

Проте, слід зазначити, що позивачем за цією вимогою було пропущено строк звернення до суду, оскільки їй було відомо про порушене своє право ще в травні 2014 року, а позивачка первинно звернулася з такою вимогою тільки 31.03.2016 року. Підстав для поновлення строку звернення до суду встановлено не було.

За таких обставин, виходячи з ч.1 ст. 233 КЗпП України позивачу необхідно відмовити у задоволенні позову в цій частині у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду, так як пропущення строку на звернення до суду є окремою й самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, яку висловив Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови ПВСУ № 9 в якому пленум роз'яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Суд, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині ненарахованих та невиплачених «прогулів» за 18.01.2013 року 118,72 грн. та 30.07.2013 року 103,23 грн. (разом 221,95 грн.)

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року у розмірі 92935,16 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року включно, в сумі 18464,12 грн., розрахунок якої проведений судом без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п.п.2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов?язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період.

При цьому, суд вважає безпідставним розмежування позивачем вимог стосовно стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 16.10.2013 року по 25 грудня 2015 року, який був стягнутий за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2015 року та окремо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних виплат за період з 16 жовтня 2013 року по 17 жовтня 2016 року, оскільки в такому випадку йдеться про подвійну відповідальність відповідача.

Суд, відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги на підставі ст..44 КЗпП України у розмірі 7122,87 грн. з наступних підстав.

Відповідно до змісту ч. 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Ч. 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом встановлено, що позивачка була звільнена з роботи у відповідності із її заявою від 14.10.2013 року, де вона просила відповідача звільнити її за власним бажанням у звязку з переїздом на нове місце проживання, що і було зроблено відповідачем позивача звільнено за власним бажанням по ст.. 38 КЗпП України.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. виходив з наступного.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб.

Позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Водночас, належних та допустимих доказів наявності завданої моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль для організації свого життя суду не надано. Відтак, підстав для стягнення компенсації за спричинену відповідачем моральну шкоду, завдану внаслідок затримки розрахунку при звільненні суд не вбачає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації видати наказ про зміну формулювання причин звільнення з підприємства на ч.3 ст.38 КЗпП України «Звільнена за власним бажанням через невиконання законодавства про працю керівництвом підприємства», внести відповідні зміни в трудову книжку, суд виходив з наступного.

Позивач просить змінити формулювання запису на п. 3 ст. 38 КЗпАП.

Дана позиція позивача є необґрунтованою.

Оскільки позивачем не надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, крім того в матеріалах справи міститься заява від 14.10.2013 року, де позивачка просила відповідача звільнити її за власним бажанням у звязку з переїздом на нове місце проживання, тому суд вважає правильне звільнення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 38 КЗпП України і тому в даній частині позовних вимог необхідно відмовити.

Суд, відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання відповідача виправити неправдиві записи у табелях обліку робочого часу щодо здійснення прогулів 18 січня 2013 року та 30 липня 2013 року та облікувати достовірну інформацію щодо перебування у ці дні - в суді, оскільки відповідно до ст.. 60 ЦПК України в матеріалах справи відсутні докази перебування ОСОБА_1, 18 січня 2013 року та 30 липня 2013 року в суді.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення недонарахованої та невиплаченої заробітної плати за час відпусток , оскільки ця компенсація входить до переліку всіх належних позивачу сум при звільненні в силу ст.116 КЗпП України то на ці правовідносини не розповсюджується позовна давність, як це передбачено ч.2 ст.233 КЗпП України.

На основі повного і всебічного зясування обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З ч.2, 3 ст.88 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі ст.ст. 116, 117, 233,237-1 КЗпП України, керуючись ст. 10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» про стягнення заробітної плати за час відпусток (відпускних), грошової компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність (лікарняних), середнього заробітку за час затримки їх виплати, зміни формулювання причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, зобовязання виправити невірні записи в табелях обліку робочого часу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», індефікаційний код 03341782 на користь ОСОБА_1, ІПН:НОМЕР_1 суму недонарахованих та невиплачених відпускних за квітень 2013 року, серпень 2013 року та вересень 2013 року у розмірі 1636,26 гривень.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Остапенко Н.Г.