Справа № 127/108/15-ц Провадження № 22-ц/772/33/2017Головуючий в суді першої інстанції Жмудь О. О.
Категорія 44Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Панасюка О.С.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на повторне заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в інтересах яких діє ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення,

встановила:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 квітня 2007 року з ОСОБА_9 був укладений кредитний договір № VIH0G100001313.

Відповідно до кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 14 155 дол. США строком до 25 квітня 2022 року.

У забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_9 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Ухвалами суду від 18 лютого та 25 серпня 2015 року в якості співвідповідачів залучено до участі у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7, в інтересах яких діє ОСОБА_6

Після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Банк направляв на адресу відповідачів письмові вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, однак останні виконані не були.

Ухвалою суду від 20 липня 2016 року позовні вимоги позивача в частині виселення ОСОБА_9 залишені без розгляду.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_10 та представник третьої особи підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_11 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що іпотечне майно було придбане за кредитні кошти, мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя, тому відповідачі підлягають виселенню із житлового приміщення.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що 27 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_9 був укладений кредитний договір № VIH0G100001313.

Відповідно до кредитного договору банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 14 155 дол. США строком до 25 квітня 2022 року.

Згідно з пунктом 7.1. кредитного договору, кредит надано для придбання нерухомого майна.

У забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання ОСОБА_9 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року.

Відповідно до пункту 1 іпотечного договору предметом договору є квартира АДРЕСА_2 (п.33.3 іпотечного договору) і належить ОСОБА_9 на праві власності; обумовлена сторонами цього договору ціна предмета іпотеки становить 89 357,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Відповідно до довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Житлове - Експлуатаційне Об'єднання» № 4617 від 15 липня 2015 року, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з червня 2007 року, ОСОБА_5 з вересня 2007 року, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з жовтня 2010 року (т. 1, а.с.88).

Вимоги про виселення з житлового приміщення були надіслані всім мешканцям квартири АДРЕСА_2.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Ураховуючи встановлені фактичні обставини, зокрема придбання квартири за рахунок кредитних коштів та передання її в іпотеку, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного житла без надання їм іншого постійного жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2004 року, укладеним між Центральним спеціалізованим будівельним управлінням Міністерства оборони України та ОСОБА_9 для обслуговування персоналу дахової котельні за згодою виконавчого комітету Вінницької міської ради, колегія суддів не приймає до уваги з таких міркувань.

У судовому засіданні ОСОБА_12 надав пояснення про те, що квартира була придбана за кредитні кошти отримані у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Тобто ця обставина відповідачем визнавалась і доказуванню не підлягає.

Так, відповідно до п. 1.1. договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року, укладеного між Центральним спеціалізованим будівельним управлінням та ОСОБА_12, продавець продав, а покупець набув у власність квартиру АДРЕСА_2.

Ця квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку, виданого виконкомом Вінницької міської ради 07 вересня 2006 року за № 709, на підставі рішення

№ 2039 від 07 вересня 2006 року (п. 1.2. договору); квартира не перебуває під забороною чи арештом, не передана у найм (оренду), тимчасове чи довічне користування (п. 1.3. договору).

Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, ця квартира не перебувала у власності ОСОБА_9, а відтак зазначені доводи заявника є необґрунтовані.

Окрім цього, у пункті 7.1. кредитного договору зазначено, що кредит надано для придбання нерухомого майна. Разом з тим відповідачі не надали доказів того, що ними було придбане інше майно, а не квартира, яка передана в іпотеку.

Також колегія суддів не приймає до уваги те, що у житловому приміщенні зареєстрована малолітня ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки на момент ухвалення рішення ОСОБА_13 у житловому приміщенні зареєстрована не була, а була зареєстрована 27 липня 2016 року (т.2, а.с.195).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Повторне заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис С.К. Медвецький

Судді: підпис В.П. Нікушин

підпис О.С. Панасюк

З оригіналом вірно:

Головуючий С.К. Медвецький