Провадження №22-ц/784/468/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 488/4262/15-ц Головуючий І інстанції - Селіщева Л.І.
Провадження № 22-ц/784/468/17 Доповідач - Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

при секретарі - Лептуга С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 12.08.2005 року між нею та ОСОБА_4 укладено шлюб. Після укладання шлюбу вони оселились в будинку за адресою: АДРЕСА_1, який належить відповідачу. На даний час у будинку зареєстровані вони разом із двома дітьми, а також ОСОБА_5, яка є матір'ю відповідача. З листопада 2014 року стосунки між їхнім подружжям ускладнилися, внаслідок чого відповідач перешкоджає позивачці разом з дітьми користуватись житловим приміщенням за місцем їх реєстрації. Своїми діями відповідач порушує її житлові права та її малолітніх дітей. Окрім цього, неможливість проживати у себе вдома негативно впливає на психоемоційний стан дітей. На підставі викладеного, позивачка просила суд зобов'язати відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні жилим будинком за адресою: АДРЕСА_1 їй та дітям, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в якій посилався на те, що йому на праві особистої приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться у АДРЕСА_1. В зазначеному будинку зареєстровані: він, позивачка, їх неповнолітні діти, та його мати ОСОБА_6 Позивачка не проживала та не проживає у вказаному житловому будинку, що об'єктивно підтверджується відповідним актом від 08.02.2016 року. Сторони перебувають у шлюбі з 12.08.2005 року. Станом на 10.02.2016 року в провадженні Корабельного районного суду м. Миколаєва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Перебуваючи у шлюбі, вони спільно проживали в період з 2007 року до вересня 2015 року (з серпня 2015 року сторони припинили шлюбні відносини) в житловому будинку АДРЕСА_2, що належить його матері ОСОБА_6 В вересні 2015 року відповідачка ОСОБА_1 самостійно виселилась з будинку, забравши як особисті речі, так і меблі, побутову техніку, що належали власнику вказаного будинку. Реєстрація місця проживання позивачки в житловому будинку, який належить йому на праві власності, створює відповідачу перешкоди в здійсненні його прав власника щодо розпорядження належним йому будинком. Враховуючи викладене, а також те, що позивачка не проживає у спірному житловому приміщенні понад рік (з 2005 року) без поважних причин, відповідач просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, який знаходиться у АДРЕСА_1.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, 2006 р.н. та ОСОБА_3, 2010 р.н. до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено та визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані суду, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. Із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого Міським відділом РАЦСу Миколаївського МУЮ, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 12.08.2005 р. Від цього шлюбу вони мають спільних малолітніх дітей - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 Відповідно до довідки № 4576 від 16.09.2015 р., виданої КП ДЄЗ «Океан», у вказаному житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: сторони, їх діти та третя особа по даній справі ОСОБА_6

Також судом було встановлено, що позивачка ніколи не проживала в спірному будинку, що підтверджується листом Корабельного РВ УМВС від 02.10.2015 р. за № 16116, із якого вбачається, що за результатами проведеної перевірки було встановлено, що позивачка - ОСОБА_1 ніколи не проживала у спірному житловому приміщенні по АДРЕСА_1. Дані обставини підтверджуються також наявними у справі письмовими доказами - поясненнями ОСОБА_9, ОСОБА_10, актами від 08.02.2016 р., від 09.02.2016 р., та показами допитаних у судовому засіданні свідків - ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Тому суд дійшов висновку про обгрунтованість зустрічного позову і як наслідок визнав позивачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що позивачка в позові посилалася на неможливість проживати саме у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 через те, що відповідач чинить їй та дітям перешкоди у проживанні саме в цьому приміщенні. На підтвердження цього позивачка надала суду акти про не проживання від 27.11.2014 р., 15.01.2015 р., 10.04.2015 р., які були підписані ОСОБА_12, ОСОБА_9 Однак, допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_9 не підтвердила викладені в акті обставини та пояснила, що влітку 2015 року позивачка попросила її підписати чотири акти без дати, з метою підтвердження факту її не проживання у будинку. При цьому свідок вказала, що позивачка ніколи фактично не проживала у будинку АДРЕСА_1, лише інколи приходила туди в гості до батьків відповідача, які проживали у цьому будинку, і відповідач не чинив їй будь-яких перешкод у проживанні. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 також не підтвердила доводи, викладені у вищевказаних актах, та пояснила, що вона на прохання позивачки підписала чотири акти, їх змісту не бачила. Також свідок вказала, що позивачка ніколи не проживала у вищевказаному житловому будинку, лише інколи приходила та допомагала по господарству матері відповідача, і перешкод їй у проживанні відповідач не чинив. Тому суд критично віднісся до змісту даних актів. Критично віднісся суд також до наданого позивачкою листа з Корабельного РВ УМВС України в Миколаївській області № 15967 від 01.10.2015 р., як до доказу обгрунтованості позовних вимог позивачки, оскільки він жодним чином не доводить факту неможливості проживання позивачки разом із дітьми через перешкоди відповідача. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивачки, суду надано не було, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позових вимог за первісним позовом.

Висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, який підлягає застосуванню для вирішення спору. Так, судом вірно встановлено, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення глави 32 ЦК України, тобто сервітутного права. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Зокрема, ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно положень ЖК України (ч.2 ст. 64, ст.156 ЖК України) до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеного власником житла. Враховуючи зміст абзацу 2 частини першої ст. 405 ЦК України, та частина, яку вправі займати член сім'ї власника житла, визначається останнім при його вселенні у якості члена сім'ї. Оскільки зміст сервітуту визначається при його встановленні, не допускається зміна його умов за волею власника вже в процесі реалізації сервітутного права після його встановлення. Але у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом ( ч.2 ст. 405 ЦК України). Тобто, даною частиною цієї статті встановлений скорочений строк невикористання сервітуту, зі спливом якого за умови відсутності поважних причин своєї відсутності сервітуарій втрачає своє сервітутне право на житло. Домовленістю власника житла та члена його сім'ї, який розглядається в даній ситуації в якості сервітуарія, може бути встановлено інше правило стосовно умов втрати права на користування житлом, тому строк в один рік носить диспозитивний характер.

Отже, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачка була зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1, який належить на праві власності відповідачу у якості члена його сім'ї, але фактично до нього не вселялася. Тобто, у позивачки була правова підстава для вселення в спірний будинок та проживання в ньому, однак вона нею не скористалася. Як пояснив представник відповідача, сторони з 2005р. по 2007р. проживали в будинку, який належав родичці відповідача, а починаючи з 2007р. позивачка разом з відповідачем та дітьми стала проживати в будинку АДРЕСА_2. Доказів того, що вона з цього часу мала намір проживати в будинку АДРЕСА_1, а відповідач чинив їй перешкоди в цьому, що вона намагалася вселитися в цей будинок, суду надано не було. Зазначені обставини свідчать також про те, що позивачка добровільно ( без поважних причин) більше року не проживала та не проживаєв житловому будинку АДРЕСА_1. Доказів наявності домовленості між сторонами про інше правило стосовно умов втрати права на користування житлом, ніж зазначено в законі, суду надано не було. Пояснення представаника відповідача про те, що позивачка добровільно виселелася саме з будинку АДРЕСА_2 в вересні 2015р., а не із спірного будинку, не спростовані позивачкою. Тому суд правильно дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог за первісним позовом, а також про необхідність задоволення позовних вимог за зустрічним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно прийняв суперечливі докази на користь відповідача ( акти, підписані ОСОБА_12, ОСОБА_9, та покази даних осіб у якості свідків), а докази позивачки - не прийняв, не відповідають матеріалам справи, так як суд в межах наданих йому законом повноважень дав належну правову оцінку всім наданим сторонами доказам у їх сукупності, в тому числі і наданим сторонами актам та показам свідків. Так, зміст всіх наданих сторонами актів був перевірений судом під час розгляду справи шляхом допиту осіб, які їх підписали. Дані особи підтвердили зміст актів, наданих відповідачем на підтвердження заявлених ним вимог, та уточнили зміст актів, які надавала позивачка та умови їх підписання. Крім того, судом були оцінені і інші докази, надані сторонами, у їх сукупності, в тому числі і поясненням свідка ОСОБА_11, який підтвердив зміст акту від 09.02.2016р. про проживання сторін та їх дітей за адресою АДРЕСА_2. Інших доказів, крім тих, які були оцінені судом в їх сукупності, на підтвердження факту свого проживання вжитловому будинку АДРЕСА_1, відвідування дітьми учбових чи дитячих закладів за цієї адресою, отримання медичної допомоги, наявності майна позивачки та дітей в зазначеному будинку, тощо, як і доказів заміни замків в будинку по АДРЕСА_1 чи здійснення відповідачем якихось інших перешкод у проживанні в даному будинку, позивачка суду не надала. Не посилалась вона на їх наявність і в апеляційній скарзі.

Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання сама по собі наявність чи відсутність прописки( реєстрації місця проживання) не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, так і для відмови в цьому. Так, ч. 6 ст. 29 ЦК України надає право фізичній особі мати кілька місць проживання ( постійне, тимчасове та переважне). Зазначене свідчить про те, що, сама по собі наявність реєстрації позивачки, відповідача та дітей сторін в спірному будинку, без урахування інших обставин по справі не є достатньою та безумовною підставою для встановлення факту фактичного їх проживання за адресою реєстрації. З урахуванням викладеного, доводи позивачки в апеляційній скарзі про те, що оскільки сторони та їх діти були зареєстровані в спірному будинку, то це само по собі підтверджує факт їх проживання в даному будинку, з урахуванням конкретних обставин по справі, не заслуговують на увагу.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про порушення судом прав дітей сторін на житло, так як судом не приймалося рішення про визнання дітей такими, що втратили право користування спірним будинком.

Визнання позивачки такою, що втратила право користування спірним будинком, само по собі не призводить до обов'язково розлучення позивачки з її малолітніми дітьми. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає . У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Але навіть при розгляді такого спору, компетентний орган, визначаючи місцем проживання дітей місце проживання одного з батьків, не повинен зазначати конкретну адресу такого проживання, адже конкретна адреса проживання кожного з батьків може змінюватися.

Про те, що рішення суду про визнання позивачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням в спірному будинку, само по собі не призвело до розлучення позивачки зі своїми малолітніми дітьми, свідчить також той факт, що діти весь цей час фактично проживають з позивачкою, а відповідачу рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №37 від 22 січня 2016р. визначено тільки участь у вихованні дітей сторін шляхом надання йому можливості побачень з дітьми та визначення кількості днів на протязі канікул для спілкування.

Доводи апеляційної скарги про розгляд справи у відсутності представника служби у справах дітей та за відсутності думки даного органу щодо вимог зустрічного позову в частині забезпечення інтересів малолітніх дітей, що на думку апелянта, є порушенням вимог законодавства, не заслуговують на увагу, так як служба у справах дітей була залучена до участі у справі та повідомлялася про час і місце розгляду справи. Листом від 28.03.2016р. служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради просила розглянути позов ОСОБА_1 без участі їх представника з урахуванням законних інтересів малолітніх. В зустрічному позові не були заявлені вимоги про визнання дітей такими, що втратили право користування житлом. За таких обставин розгляд справи за фізичної відсутності представника служби у справах дітей в судовому засіданні не є порушенням норм процесуального права та не призвів до прийняття неправильного рішення по справі.

Довідка від 16.09.2015р., на яку посилається апелянт в апеляційній скарзі, містить в собі інформацію про те, що позивачка зареєстрована за адресою - АДРЕСА_1 та про склад сім'ї зареєстрованих осіб. Дана довідка була предметом дослідження суду нарівні з іншими доказами по справі. При цьому колегія суддів враховує, що факт реєстрації зазначених в довідці сторін, ніким із учасників процесу не оспорюється. Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд в рішенні суду не навів оцінку саме цій довідці та обставинам виникнення посвідчених нею фактів, не відповідає матеріалам справи.

Інші доводи апеляційної скарги свідчать про незгоду позивачки з оцінкою судом наявних в справі доказів, яким суд дав належну правову оцінку в їх сукупності в межах наданої йому законом компетенції, і фактично направлені на їх переоцінку.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України,судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: