Справа №718/2608/16-ц
Провадження №2/718/1096/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017 року Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі: головуючого судді Мізюка В.М., секретаря Безушко М.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів про виселення з житлового будинку. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона є власником будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1. В даному господарстві проживають і її син ОСОБА_4, внуки ОСОБА_5, ОСОБА_2, а також відповідачі по справі: її дочка ОСОБА_2 та її співмешканець ОСОБА_3, який проживає в будинку без реєстрації. Посилається на те, що її дочка та співмешканець, з якими у неї склалися неприязні відносини, неправильно ведуть себе в сім'ї: влаштовують скандали, ображають її та її сина, погрожують розправою, крім того відмовляються вести домашнє господарство, сплачувати послуги електропостачання, вживають алкогольні напої, наркотичні засоби. З приводу неправильної поведінки відповідачів вона змушена систематично викликати працівників поліції, для захисту свого життя та здоров'я, а тому вона вимушена звернутися в суд з позовом про виселення відповідачів, які порушують право на спокійне життя членів сім'ї.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладенні у позові.

Відповідачі у судовому засіданні просили відмовити у позові повністю, вказуючи на те що вони тривалий час проживають у вказаному будинку, і хоча не є офіційно одружені, стосунки між ними склалися добре, вони не порушують порядку проживання, як вказує на це позивачка. Крім того, мають на утриманні двох малолітніх дітей.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 лютого 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори, належить на праві власності житловий будинок та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1.

Згідно із ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області до складу сім'ї ОСОБА_1, 1968 року народження входять: син ОСОБА_4, 1991 року народження, дочка ОСОБА_2, 1993 року народження, внучка ОСОБА_5, 2014 року народження та внук ОСОБА_6, 2016 року народження.

Крім того, встановлено, що позивачка неодноразово зверталася до органу внутрішніх справ з приводу порушення її прав, а саме, вчинення відповідачем ОСОБА_3, який є співмешканцем її дочки, словесної суперечки, за що на останнього складено протокол про адміністративне правопорушення, однак підтвердження про те, що ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності, відсутнє.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_3 проживає у вищевказаному будинку, як співмешканець дочки позивачки, з яким дочка проживає в цивільному шлюбі, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_6, 2016 року народження.

Суд вважає встановленим, що відповідач, як член сім'ї позивача, у встановленому законом порядку вселився і проживає в будинку позивача, як член сім'ї, постійно.

Відповідно дост.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідачі мають на утриманні двох дітей: дочку ОСОБА_7, 2014 року народження та сина ОСОБА_8, 2016 року народження, хоча вказана інформація у позовній заяві не зазначена.

Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідачі в судовому засіданні показали, що у випадку їх виселення, вони будуть позбавлені житла, оскільки на даний час у їх володінні не знаходиться жодного нерухомого майна, внаслідок чого опиняться на вулиці разом з малолітніми дітьми.

Саме тому положенням статі 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Право громадян на житло закріплює також ст. 1 Житлового кодексу України (далі ЖК України).

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Положеннями статті 3 Конституції України регламентовано, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.1ст. 57 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із матеріалів справи,підстав для застосування норм ст. 116ЖК України в судовому засіданні не встановлено, оскільки позивачем не надано достатню кількість доказів про створення перешкод у користуванні належному їй будинку зі сторони відповідачів, доказів систематичного псування та руйнування будинку зі сторони відповідачів, а також неможливості спільного проживання, Тобто, позивачем не доведено порушення відповідачем норм Житлового кодексу України.

На підставі викладеного, виходячи із основоположних засад Конституції України, які згідно ч. 3 статті 8 Основного Закону є нормами прямої дії, отже кожна конституційна норма потенційно може бути безпосередньо застосована у правозастосовчій діяльності, принципів законності та справедливості, враховуючи складну ситуацію в країні, що стосується забезпечення житлом, внаслідок чого можуть бути суттєво порушені права також малолітніх дітей на нормальні умови існування, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідачів з жилого приміщення слід відмовити.

Керуючись ст..ст. 319, 321, 391, ЦК України, 156,157 ЖК України, ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Кіцманський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а в разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: В.М. Мізюк