УХВАЛА

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту родинних відносин, визначення частки у майні колгоспного двору та визнання права власності на спадкове майно; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини із спадкодавцем та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визначення часток в майні колгоспного двору, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та стягнення грошової компенсації за частку в спадковому майні за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області

від 28 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати - ОСОБА_8, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить частина будинку АДРЕСА_2. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 є вона, ОСОБА_4 - чоловік померлої ОСОБА_8, ОСОБА_5 - син спадкодавця. ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, оскільки на день її смерті проживав та був зареєстрований з нею за однією адресою. Зазначала, що вона після смерті матері також прийняла спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а ОСОБА_5 спадщину після смерті матері не прийняв, так як не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте вона не має змоги отримати свідоцтво право на спадщину за законом, оскільки нотаріус відмовляє у видачі такого документу з огляду на те, що свідоцтво про право власності на спірний будинок не зареєстровано в бюро технічної інвентаризації та видано на ім'я ОСОБА_4, як голову колгоспного двору. Крім того, є в свідоцтві про смерть ОСОБА_8 зазначено, що померла ОСОБА_8, а в її свідоцтві про народження в графі «мати» зазначено «ОСОБА_8». Факт, що померла ОСОБА_8 доводилась їй матір'ю, підтверджується архівною довідкою Державного архіву Вінницької області від 15 січня 2014 року № 06-67/7 та свідоцтвом про шлюб її батьків від 10 січня 2014 року № НОМЕР_1 та виписками з погосподарських книг по Іванівській сільській раді Вінницького району Вінницької області.

Зазначала, що спірний будинок відноситься до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_4, а членом цього двору була його дружина - ОСОБА_9. Вона та її брат, ОСОБА_5, втратили право на частку в майні двору, оскільки вибули з нього до 1986 року і протягом трьох років у відповідності до ст. 126 ЦК УРСР не витребували належну їм частку у майні двору. За таких обставин, частка її матері в спадковому будинку становила 1/2 частини. Вважала, що кожен із спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 має право на 1/2 від 1/2 частини спадкового майна і розмір кожного з них у спадковому мані складає 1/4 частину.

З урахуванням зазначеного позивачка просила встановити факт, що ОСОБА_8 доводилась їй рідною матір'ю; встановити, що розмір частки члена колгоспного двору - ОСОБА_8 в спірному будинку становить 1/2 частини; визнати за нею право власності на 1/4 частини спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд.

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, посилаючись на те, що 21 травня 2014 року він звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_8, однак йому було відмовлено у зв'язку з пропуском шестимісячного строку на подачу такої заяви. Крім того, в письмовій відмові нотаріусом зазначено, що відсутні підстави вваж ти його таким, що проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки у його паспорті відсутня відповідна відмітка, а надана довідка сільської ради не є достатнім доказом прийняття ним спадщини. Вважав, що як з спадкоємців ОСОБА_8 має право на 1/3 частину спадкового майна після її смерті, яка складається з 1/6 частини спірного будинку.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 просив встановити факт його постійного проживання з ОСОБА_8 на час відкриття спадщини у спірному будинку та визнати за ним право власності на 1/6 частину цього будинку в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 24 квітня 2015 року у якості правонаступника ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, залучено ОСОБА_6

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер його дід ОСОБА_10, який 11 вересня 2013 року склав заповіт, яким заповів йому усе своє майно, у тому числі спірний будинок. Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_3 Він вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_3 від обов'язкової частки у спадковому майні відмовилась. Зазначав, що він не має змоги оформити спадщину на своє ім'я, оскільки спірний будинок належав ОСОБА_4, як голові колгоспного двору і є спільною власністю членів колгоспного двору. Отже, для визначення частки у спадковому майні, що залишилося після смерті

ОСОБА_4, слід визначити розмір частки кожного члена колгоспного двору в майні двору. ОСОБА_6, посилаючись на обставини визначення розмір часток у спірному будинку, що і ОСОБА_3, просив, з урахуванням уточнених вимог, встановити, що розмір часток членів колгоспного двору ОСОБА_8 і

ОСОБА_11 в майні двору - в спірному будинку становить 1/2 частини кожному; визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на спірний будинок; стягнути з нього на користь ОСОБА_3 за належну їй частку у спадковому мані грошову компенсацію у розмірі 65 тис. грн.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 17 червня 2014 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 27 травня 2015 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 прийнято для спільного розгляду з позовом ОСОБА_3

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області

від 28 квітня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 була рідною матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що розмір частки членів колгоспного двору ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, в майні двору - в будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2, становить 1/2 частка кожному.

Визнано за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, проживала у с. Іванівка Вінницького району Вінницькоїобласті, на 1/4 частку будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», веранди літ. «а», літньої кухні літ. «Б», погребу з шиєю «П/Б», сараю літ. «61», сараю літ. «В», сараю літ. «в», гаражу літ. «Ж», воріт з хвірткою № 3, воріт з хвірткою № 4, огорожі № 5, огорожі № 6, криниці № 7.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини із спадкодавцем ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено, що розмір часток членів колгоспного двору ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, в майні двору - в будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2, становить 1/2 частка кожному.

Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, проживав у с. Іванівка Вінницького району Вінницької області, на 3/4 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», веранди літ. «а», літньої кухні літ. «Б», погребу з шиєю «П/Б», сараю літ. «61», сараю літ. «В», сараю літ. «в», гаражу літ. «Ж», воріт з хвірткою № 3, воріт з хвірткою № 4, огорожі № 5, огорожі № 6, криниці № 7.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_5 та частково задовольняючи позов ОСОБА_13, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що члени колгоспного двору ОСОБА_4 та ОСОБА_8, які проживали і були зареєстровані в ньому станом на 15 квітня 1991 року, набули право власності на спірний будинок і їх частки у ньому є рівними, тобто по 1/2 частині кожного із членів колгоспного двору і питання спадкування їх майна вирішується у залежності від часу смерті спадкодавця, у даному випадку відповідно до норм ЦК України. Також суд вважав, що ОСОБА_3 доведено, що ОСОБА_8 є її матір'ю і вона має право на спадкування 1/4 частини спірного будинку. При цьому ОСОБА_5, який вважав себе таким, що прийняв спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, не надав належних доказів його постійного проживання з ОСОБА_8 до часу відкриття спадщини. Інші 3/4 частини спірного будинку, належні ОСОБА_4, після його смерті успадкував ОСОБА_6 згідно заповіту, складеного ОСОБА_4 на його ім'я.

Також судом зазначено, що ОСОБА_5 не довів своїх вимог з огляду на наявність довідок, згідно з якими він одночасно проживав за різними адресами, що є неможливим. Отже, такі докази є суперечливими та не можуть бути взяті судом до уваги.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України зазначено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки про вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У ст. ст. 57-59 ЦПК України визначено належність та допустимість доказів, а у ст. 212 ЦПК України правило оцінки доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд виходив із того, що ним не доведено факт проживання з ОСОБА_8 до часу відкриття спадщини після її смерті. Зокрема, ним на підтвердження вимог надано довідку Іванівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 14 травня 2014 року, згідно з якою він з листопада 2011 року по червень 2013 року проживав

по АДРЕСА_2

проте за вказаною адресою зареєстрований не був. Довідка видана для пред'явлення по місцю вимоги, тобто не зазначено конкретно, що довідка надана для подачі до нотаріальної контори.

Разом із тим, згідно з довідкою міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 12» від 19 червня 2014 року ОСОБА_5 разом з сім'єю постійно проживає та зареєстрований з 7 липня 1988 року за адресою: АДРЕСА_1.

Суд вважав, що довідка сільської ради від 14 травня 2014 року не є належним доказом, оскільки проживання однієї особи одночасно за двома різними адресами є неможливим. Крім того, у погосподарських книгах щодо будинковолодіння АДРЕСА_2 відсутня інформація щодо постійного проживання

ОСОБА_5 разом із батьками: ОСОБА_8 та ОСОБА_4 за вказаною адресою. На думку суду, у разі переходу ОСОБА_5 на постійне проживання в спірний будинок останній повинен був подати заву до сільської ради, для зазначення його як постійно проживаючого, у погосподарському дворі батьків, але такі записи у погосподарській книзі відсутні.

Дійшовши вказаних висновків суди попередніх інстанцій не врахували таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Відповідно до ч. 9 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Згідно з ч. 3 ст. 1278 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, він не заявив відмову від неї.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахували, не перевірили доводів ОСОБА_5 щодо його постійного проживання з батьками у спадковому будинку, що має значення для вирішення спору, не встановили фактичного проживання позивача на час відкриття спадщини й не усунули суперечності у зазначених довідках шляхом встановлення фактичних обставин. При цьому суди не зробили висновку щодо доведеності чи недоведеності зазначених обставин, а висновок про неможливість одночасного проживання за двома адресами ґрунтував на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Також суди, взявши до уваги довідку житлово-експлуатаційної контори, не навели мотивів, з яких надали перевагу цьому доказу над довідкою сільської ради, яка також є підтвердженням проживання особи за певною адресою.

Разом із тим, від вирішення позовних вимог ОСОБА_5 залежить обсяг спадкової маси, належної іншим спадкоємцям ОСОБА_8

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_7, задовольнити.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик