АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

06 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 17 листопада 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору ,-

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2016 року позивач,діючи через свого представника ОСОБА_1, звернулась до суду з даним позовом до відповідача. Зазначала,що 04.08.2014 року між сторонами був укладений Кредитний договір з можливістю перенесення платежу № 1327/2971 DCLRKPT. Посилаючись на те, що при укладенні зазначеного договору були порушені її права як споживача,зокрема: щодо надання їй перед укладенням договору у письмовій формі інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів; щодо належного ознайомлення її з умовами договору; щодо включення в договір умов про комісію за обслуговування кредиту та застереження про розгляд спорів у третейському суді, що не ґрунтуються на чинному законодавстві, просила визнати кредитний договір недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 17.11.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представника позивачки ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Представник позивача посилається на неповне з'ясування обставин,що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права,помилковість висновків суду. Вважає ,що суд першої інстанції не урахував явної невідповідності умов кредитного договору укладеному між сторонами Закону України «Про захист прав споживачів», правових позицій ВСУ та тієї обставини,що до укладення оспорюваного кредитного договору Законом України від 03.02.2011 року, який набрав чинності 12.03.2011 року ч.1 ст.6 доповнено пунктом 14 про те,що третейськи суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів,у тому числі споживачів послуг банку.

До суду апеляційної інстанції позивач та її представник не 'явилися, у самій апеляційній скарзі висловлено прохання щодо розгляду справи за їх відсутності.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим, про що свідчить зворотне поштове відправлення, долучене до справи ( а.с.69), в судове засідання не з'явився.

Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги,перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відсутні підстави, передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним, оскільки всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, позивач підписала договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися у повній мірі не може, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального і процесуального права, не грунтуються на фактичних обставинах справи та наявних у справі доказах, що відповідно до положень ст.309 ЦПК України,є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового.

Як убачається з матеріалів справи 04 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та позивачкою укладено Кредитний договір з можливістю перенесення платежу № 1327/2971 DCLRKPT.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що Кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, а відповідач надав позивачці перед укладенням кредитного договору необхідну інформацію, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та його складових. У заяві/анкеті- договору приєднання та у додатку до кредитного договору і пам'ятці клієнту, які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування ( а.с.11-14).

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачці перед укладенням договору була надана уся інформація передбачена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів та належним чином ознайомлено з умовами договору.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 04.08.2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746 цс.

Пунктом 1.2 вказаного договору визначено, що Банк надає позивачу грошові кошти на таких умовах: сума кредиту 12606,95 грн., фіксована процентна ставка за користування кредитом - 0,0001% річних, комісія за надання кредиту - 0 грн., комісія за обслуговування кредиту - 176 грн., цільове призначення - поточні потреби; дата повернення кредиту - 03.10.2016 року та строк кредитування - 26 платіжних періодів.

Однак,суд першої інстанції не звернув уваги на те, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатила комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Не врахувавши зазначені обставини першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Крім того,суд не урахував ,що Законом України від 03.02.2011 року, який набрав чинності 12.03.2011 року, ч.1 ст.6 доповнено пунктом 14 про те,що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів,у тому числі споживачів послуг банку, проте п.5.1 розділу 5 який визначає Порядок вирішення спорів містить третейське застереження щодо розгляду спорів між сторонами договору, яке відбуватиметься у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків або у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів»,що суперечить вказаної нормі права,а відтак є недійсною.

За викладених обставин, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про часткове задоволення позовних вимог та визнання недійсними підпункту «д»п.1.2 та п.5.1 розділу 5 Кредитного договору з можливістю перенесення платежу № 1327/2971 DCLRKPT укладеного між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_2 04.08.2014 року та відмову у задоволенні позову в інший частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту : Позов задовольнити частково. Визнати недійсними підпункт «д»п.1.2 та п.5.1 розділу 5 Кредитного договору з можливістю перенесення платежу № 1327/2971 DCLRKPT укладеного між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та ОСОБА_2 04 серпня 2014 року

У задоволенні позову в інший частині відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 752/11547/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 3854 /2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.