УХВАЛА

іменем україни

22 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Вінницька міська рада, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 10 листопада 2010 року між банком та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому була відкрита кредитна лінія з максимальним лімітом 164 тис. грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22 % річних строком до 9 листопада 2011 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 10 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого банку в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору, станом на 25 вересня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 152 915 грн 66 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 121 950 грн; заборгованість за відсотками - 13 561 грн 15 коп.; пеня - 17 404 грн 51 коп.

З урахуванням зазначеного ПАТ «Піреус Банк МКБ» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 - шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року, позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 - шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не нижчу ніж 282 618 грн 18 коп., що визначено сторонами іпотечного договору.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4 просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ФОП ОСОБА_4 порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, що є підставою для стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві спільної сумісної власності іпотекодавцям: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому суд виходив із того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у розумінні вимог ст. 1264 ЦК України та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняли спадщину, а саме: належну спадкодавцю частку в квартирі АДРЕСА_1, так як постійно проживали зі спадкодавцем однією сім'єю до його смерті більше ніж 5 років і до цього часу, не зверталися із заявою до нотаріуса про відмову у прийнятті спадщини, а спадкоємці першої, другої чи третьої черги не реалізували свого права на прийняття спадщини.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Проте із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 10 листопада 2010 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ФОП ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом 164 тис. грн на строк з 10 листопада 2010 року по 9 листопада 2011 року, зі сплатою 22 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 10 листопада 2010 року укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку кредитору як іпотекодержателю, а кредитор як іпотекодержатель прийняв двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 25 вересня 2012 року утворилась заборгованість у сумі 152 915 грн 66 коп., що складається із: 121 950 грн - заборгованість за кредитом; 13 561 грн 15 коп. - заборгованість за процентами; 17 404 грн 51 коп. - пеня.

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, яка є одним із співвласників квартири, що перебуває в іпотеці.

Згідно з інформацією, наданою Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою від 20 грудня 2013 року, відповідно до спадкового реєстру спадкоємці померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 до нотаріальних контор не зверталися, спадкова справа не заводилась.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2013 року позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_4, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованість за кредитним договором від 10 листопада 2010 року, що станом на 25 вересня 2012 року (включно) становить 152 915 грн 66 коп. з яких: 121 950 грн - заборгованість за кредитом, 13 561 грн 15 коп. - заборгованість за процентами, 17 404 грн 51 коп. - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказане рішення суду набрало законної сили та не виконано, отже кредитна заборгованість не погашена.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У ч. ч. 1 і 3 ст. 33, ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8, яка є одним із співвласників квартири, що перебуває в іпотеці.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язане з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов'язань, які не входять до складу спадщини, визначені ст. 1219 ЦК України, отже зобов'язання за кредитним договором та за договором іпотеки входять до складу спадщини.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 8 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15, аналіз норм ст. ст. 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва, з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.

Судами правильно установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживали разом з ОСОБА_8 однією сім'єю більше ніж п'ять років, що підтверджується довідкою МКП «Житлово-експлуатаційна контора № 7» від 14 листопада 2015 року (а. с. 214 т. 2), а тому є спадкоємцями четвертої черги, що є підставою для переходу права власності на предмет іпотеки, ОСОБА_6 проживала менше п'яти років з спадкодавцем, а тому не є спадкоємцем четвертої черги.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд ухвалив рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У порушення ст. ст. 212-213 ЦПК України суд вказаних вимог закону не врахував, не визначив початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що на порушення вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд не зазначив у рішенні всіх необхідних складових, передбачених цією нормою, зокрема загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

При цьому, лише вірно визначивши розмір кредитної заборгованості згідно вимог закону та умов договору, його складові, можна звертати стягнення на предмет іпотеки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик