АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/298/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Грох Л.М., Купельського А.В.

секретар Лапко Ю.В.

з участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/12133/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватного підприємства «Леон-Поділля» про визнання договорів недійсними, визнання права власності, витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін,перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом, вказував, що перебував із ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з 4 серпня 2012 року. В період шлюбу ними як подружжям було набуто майно серед якого автомобіль НОМЕР_1, синього кольору, 2009 року випуску, кузов JHMZE2850AS212633, який було придбано в листопаді 2014 року та зареєстровано на ОСОБА_1 Проте через неприязні відносини, які склалися між ними ОСОБА_1 утримує спірний автомобіль у себе чим порушує права ОСОБА_2 як співвласника. Крім того, як стало відомо ОСОБА_2 під час розгляду справи ОСОБА_1 уклала договір комісії з ПП «Леон-Поділля», а останній уклав 19 червня 2015 року договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 Через пять днів ОСОБА_4 уклала договір комісії з ПП «Леон- Поділля», а останній уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 і спірний транспортний засіб вибув у власність ОСОБА_3, що свідчить про технічну, формальну заміну власників без настання наслідків договору. ОСОБА_2 згоди на продаж транспортного засобу не надавав. З цих підстав ОСОБА_2 просив визнати договір комісії автомобіля НОМЕР_2, синього кольору, 2009 року випуску, кузов JHMZE2850AS212633, який було укладено між ОСОБА_1 та ПП «Леон-Поділля» недійсним, визнати договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_3, синього кольору, 2009 року випуску, кузов JHMZE2850AS212633, який було укладено між ОСОБА_4 та ПП «Леон-Поділля» недійсним, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_3, синьоговипуску, кузов JHMZE2850AS212633, витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 автомобіля НОМЕР_4, синього кольору, 2009 року _________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_5 Провадження № 22-ц/792/298/17

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 48

випуску, кузов JHMZE2850AS212633.

ОСОБА_1 не погоджуючись із позовом звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь 48 720 грн. грошової компенсації ? частини вартості автомобіля BMW 318, 1983 року випуску, д.н. НОМЕР_5 та судові витрати. Вказувала, що ОСОБА_2 провів дороговартісну реєстрацію транспортного засобу за спільні кошти, після чого його продав.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17 листопада 2016 року первинний позов ОСОБА_2 та зустрічний позови ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 203,70 грн. ? вартості транспортного засобу марки BMW, 1983 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6. Визнано договір комісії транспортного засобу марки Honda Insight д.н. НОМЕР_7, синього кольору, 2009 року випуску, укладений між ПП «Леон-Поділля» та ОСОБА_4 від 19 червня 2015 року недійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину транспортного засобу марки Honda Insight д.н. НОМЕР_7, синього кольору, 2009 року випуску, іншу ? частину залишеною у власності ОСОБА_1. витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 транспортний засіб марки Honda Insight д.н. НОМЕР_8, синього кольору, 2009 року випуску. В задоволені решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 грудня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення суду від 17 листопада 2016 року наступного змісту : Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000 грн. сплаченого судового збору, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн. сплаченого судового збору та 600 грн. витрат за проведення експертизи. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 487, 20 грн., сплаченого судового збору. Сятгнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 551,20 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі апелянт з рішення суду не погоджується, просить його скасувати, оскільки його ухвалено без повного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначала, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 19 червня 2015 року нею (ОСОБА_1В.) не укладався. Вказаний договір було укладено між ПП «Леон-Поділля» та ОСОБА_4. При цьому, відповідно до ст. 1011 ЦК України , за договором комісії комісіонер вчиняє правочин від свого імені, а не від імені комітента. З огляду на це, отримання згоди ОСОБА_2 на вчинення такого правочину чинним законодавством не передбачено. Крім того, оскаржуване рішення суперечить саме собі, оскільки визнаючи право власності на транспортний засіб марки Honda Insight д.н. НОМЕР_7, синього кольору, 2009 року випуску, за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах суд вирішив витребувати спірний автомобіль від його законного власника, яким є ОСОБА_3 лише на користь ОСОБА_2.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 4 серпня 2012 року по 5 жовтня 2015 року.

Під час шлюбу 19 листопада 2014 року сторони за договором купівлі- продажу за спільні кошти подружжя набули у власність автомобіль НОМЕР_4, синього кольору, 2009 року випуску, який було зареєстровано за ОСОБА_1.

Крім того, під час шлюбу 14 травня 2014 року сторони за договором купівлі-продажу за спільні кошти подружжя набули у власність автомобіль марки BMW 318, 1983 року випуску, д. н. ВХ 86-08 ВМ, який було зареєстровано за ОСОБА_2.

19 червня 2015 року приватне підприємство «Леон-Поділля», яке діяло на підставі договору комісії з власником автомобіля ОСОБА_1, як комісіонер відчужило автомобіль НОМЕР_4, синього кольору, 2009 року випуску, ОСОБА_4, оформивши даний правочин довідкою рахунком.

При цьому, ОСОБА_2 свої згоди на укладення ОСОБА_1 будь-яких договорів, спрямованих на відчуження даного автомобіля, ні в письмовій, ні в усній формі не надавав.

В послідуючому 23 червня 2015 року приватне підприємство «Леон-Поділля», яке діяло на підставі договору комісії з власником автомобіля ОСОБА_4, як комісіонер відчужило автомобіль НОМЕР_4, синього кольору, 2009 року випуску, ОСОБА_3, батьку ОСОБА_1, оформивши даний правочин довідкою-рахунком.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Даний висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17 цс 17), прийнятій за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами ОСОБА_4 є знайомою ОСОБА_1, автомобіль НОМЕР_9, синього кольору, 2009 року випуску, відчужувався сторонами за договором комісії та договором купівлі-продажу ОСОБА_1, ПП «Леон-Поділля», ОСОБА_4 в день подачі позивачем до суду позову про поділ даного автомобіля та постановлення судом ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль, через чотири днів після придбання автомобіля ОСОБА_4 23 червня 2015 року через приватне підприємство «Леон-Поділля», яке діяло на підставі договору комісії з нею, як комісіонер, відчужила вищевказаний автомобіль ОСОБА_3, який є батьком ОСОБА_1, при цьому ОСОБА_4 придбала даний автомобіль за 190 000 грн., а ОСОБА_3 придбав за 193 000 грн., тобто фактично за тією ж ціною, що придбала автомобіль ОСОБА_4.

Вказані обставини в своїй сукупності, а саме відчуження автомобіля ОСОБА_1 саме під час перебування в шлюбі знайомій особі в день подачі позову та накладення арешту на автомобіль, відчуження автомобіля ОСОБА_4 батьку ОСОБА_1 майже за ту ж ціну через 4 дні після придбання, свідчать, що участь ОСОБА_4 як покупця в укладенні договору була формальною, ОСОБА_4 не мала наміру набувати спірний автомобіль у власність, ОСОБА_1 здійснила відчуження спірного автомобіля Honda Insight проти волі іншого з подружжя, і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби з метою приховати автомобіль від поділу як спільне майно подружжя, а ОСОБА_4 за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і при укладенні відповідних правочинів купівлі-продажу щодо розпорядження спільним майном ОСОБА_1 не отримала згоди другого з подружжя.

Крім того, у відповідності до ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду про задоволення позову ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги, що при укладенні договору комісії згоди іншого з подружжя на укладення такого правочину законодавством не передбачено слід відхилити.

За нормами ст.1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Отже, за своєю правовою природою фактично за договором комісії власник майна доручає комісіонеру від його імені укласти в інтересах комітента відповідні правочини щодо даного майна, в тому числі і правочини по його відчуженню, тобто таким чином власник майна здійснює відчуження майна, але не від свого імені, а від імені комісіонера.

А тому з врахуванням такої правової природи договору комісії при його укладенні з метою відчуження спільного майна подружжя одним із подружжя необхідна згода і другого з подружжя.

Слід відхилити і твердження апелянта, що вказаним рішенням порушуються права власника автомобіля на даний час ОСОБА_3, не визнано незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на вказаний автомобіль та не скасовано державну реєстрацію такого його права.

За розясненнями п 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Рішення суду щодо задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Як встановлено по справі ОСОБА_3 відповідно до норм ст. 388 Цивільного кодексу України є добросовісним набувачем спірного автомобіля, а тому у відповідності до вимог Закону та розяснень Пленуму Верховного Суду України саме у ОСОБА_3 має бути витребуваний спірний автомобіль з послідуючим його зняттям з реєстрації та державної реєстрації за попередніми власниками на підставі рішення суду.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апелянта про витребовування судом автомобіля на користь лише позивача.

Судом встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін по справі, а тому рівні права власності та користування на нього мають як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 і витребовування автомобіля на користь позивача ніяким чином не порушує права відповідача. Після виконання рішення суду в цій частині позивач не може обмежувати права відповідача на даний автомобіль. Крім того, в даній ситуації, коли відповідач заперечує проти позову, позивач в інший спосіб, крім витребовування автомобіля у нового власника, не може захистити свої майнові права на спільне майно подружжя.

Не можуть бути прийняті до уваги як підстава відмови в позові і посилання апелянта на визнання судом недійсним договору комісії між ПП «Леон-Поділля» та ОСОБА_4

Як видно з матеріалів справи та як встановлено в мотивувальній частині рішення суду між ПП «Леон-Поділля» та ОСОБА_4 19 червня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля, а не договір комісії як про це помилково зазначено в резолютивній частині рішення.

Тобто фактично судом було допущено описку, яка у відповідності до вимог ст. 219 ЦПК України може бути виправлена судом після апеляційного розгляду справи, а згідно вимог ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Судді (підписи) Л.М. Грох

ОСОБА_6

Згідно з оригіналом ОСОБА_7