Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 337/4374/15Головуючий у 1-й інстанції Гнатик Г.Є.
№22-ц/778/417/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Маловічко С.В.

при секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2016 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої у результаті дорожньо-транспортної пригоди, судових витрат

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, якій у подальшому остаточно уточнив (т. с. 2 а.с. 82-83), та в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку матеріальну (майнову) шкоду, завдану у результаті дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) у сумі 84015,08 грн., 112682,78 грн. упущеної вигоди, а також стягнути з відповідача 2950,47 грн. сплаченого судового збору.

В обґрунтування свого позову Банк зазначав, що внаслідок ДТП, яка сталася 19.07.2014 року о 10 годині 30 хвилині по вул. Істоміна проти будинку № 159 у м. Запоріжжі за участю ОСОБА_2, який керував автомобілем НОМЕР_1, було пошкоджено належний Банку автомобіль «Фольксваген», р.н. НОМЕР_2. Вина ОСОБА_2 підтверджується постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2014 року. Цивільна-правова відповідальність власника автомобіля НОМЕР_1 застрахована в ПрАТ «Українська пожежна-страхова компанія» за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс №АС/7296310 від 21.05.2014 року. Банк звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування до страхової компанії та за результатами розгляду заяви, відповідно до страхового акту №ОЦ/123/450/14/0498 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» визнала ДТП, яка сталася 19.07.2014 року за участю ОСОБА_2 страховим випадком, та було прийнято рішення про виплату на користь Банку вартості відновленого ремонту, яка визначена з урахуванням фізичного зносу деталей, згідно калькуляції № 1147.3738 від 30.11.2014 року у розмірі 50000,00 грн. з урахуванням безумовної франшизи в сумі 500,00 грн. У зв'язку з цим, платіжним дорученням № 107 від 03.02.2015 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» перерахувала 49500,00 грн. отримувачу ФОП ОСОБА_5 Відповідно до результатів незалежної експертної оцінки, яка була здійснена на замовлення Банку, вартість матеріального збитку спричиненого власнику автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 96391,86 грн.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2015 року (т.с. 1 а.с. 64-65) позовні вимоги Банку було задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2016 року (т.с.1 а.с. 100) зазначене заочне рішення суду першої інстанції скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про перегляд останнього(т.с. 1 а.с. 76-82), справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2016 року (т.с. 2 а.с. 99-101) позов Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку у рахунок відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої у результаті дорожньо-транспортної пригоди 84015,08 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку судовий збір у сумі 1378,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Банк, як позивач, із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції фактично в частині задоволення позовних вимог Банку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 109 - 112) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про стягнення суми шкоди в розмірі 19281,40 грн., судові витрати на апеляційне оскарження покласти на позивача.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 126), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 130).

У судове засідання 31 січня 2017 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 138) відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки відповідача ОСОБА_2 у дане судове засідання та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за договором - адвоката (т.с. 1 а.с. 73) ОСОБА_3 та представника Банку за довіреністю (т.с. 2 а.с. 145) Якушева С.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, як осіб, які беруть участь у цій справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі частково, керувався ст. ст. 16, 1166, 1187 ЦК України ст. ст. 88, 208, 209, 212, 214, 215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог Банку лише в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19.07.2014 року о 10 годині 30 хвилині по вул. Істоміна проти будинку № 159 у м. Запоріжжі за участю ОСОБА_2, який керував автомобілем НОМЕР_1, сталася ДТП, в якій було пошкоджено належний Банку автомобіль «Фольксваген» р.н. НОМЕР_2 (т.с.1 а.с.6-7) з вини ОСОБА_2 (постанова Хортицького районного суду м. Запоріжжя № 337/4768/14-п від 22.07.2014 року ОСОБА_2, яка набрала законної сили, т.с.1 а.с.8)

Згідно із заявою про страхове відшкодування Банк звернувся до ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» 27.10.2014 року (т.с. 1 а.с. 9).

Відповідно до страхового акту № ОЦ/123/450/14/0498 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» визнала ДТП страховим випадком, та було прийнято рішення про виплату Банку вартості відновленого ремонту, яка визначена з урахуванням фізичного зносу деталей, згідно калькуляції №1147.3738 від 30.11.2014 року в розмірі 49500,00 грн. (т.с.1 а.с.10).

Платіжним дорученням № 107 від 03.02.2015 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» перерахувала 49500,00 грн. ФОП ОСОБА_5 для здійснення ремонту пошкодженого у результаті ДТП автомобіля (т.с. 1 а.с. 11).

Згідно із звітом № 46 про оцінку автомобіля «Фольксваген», р.н. НОМЕР_3 від 23.05.2015 року вартість матеріального збитку спричиненого власнику автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу склала 96391,86 грн. (т.с. 1 а.с. 21-34).

Як вбачається з висновку експерта № 2620 від 22 серпня 2016 року (т.с. 1 а.с. 143- 145), вартість відновлюваного ремонту автомобіля становить 125969,77 грн., що підтвердив у судовому засіданні експерт ОСОБА_7, матеріальна шкода, завдана власнику транспортного засобу на дату ДТП, становить 68781,40 грн.

У судовому засіданні у суді першої інстанції представник Банку пояснив, що ДТП сталася 19.07.2014 року, до 10.05.2016 року автомобіль не виходив на лінію, бо тривалий час його ремонтували. На лінію автомобіль вийшов лише 11.05.2016 року. Ремонтували автомобіль по мірі надходження коштів. Всього на ремонт автомобіля Банком було витрачено 133515,08 грн.

Доводи Банку у цій частині підтверджуються доказами, наданими суду першої інстанції у матеріали цієї справи (копії рахунків, видаткових накладних, актів виконаних робіт та платіжних доручень т.с. 2 а.с. 84-90).

Належні, допустимі докази у спростування останнього у матеріалах цієї справи відсутні.

За вимогами ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України постанова суду про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, доказуванню у цій справі не підлягає та обставина, що ОСОБА_2 є винуватцем ДТП, яка сталася 19.07.2014 року, що встановлено постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2014 року (т.с. а.с. 8).

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій заподіяні збитки в результаті порушення його цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Ч.2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

На підставі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

П. 17 постанови пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» рекомендується судам, при визначенні реальних збитків, які підлягають відшкодуванню, виходячи з положень п.1 ч. 2 ст.22 ЦК України, враховувати наступне: у випадках коли особа знищила транспортний засіб, чи призвела до такого стану, що він повністю втратив свою цінність і його вже не можна використовувати за прямим призначенням, розмір реальних збитків дорівнює вартості автомобіля на день учинення протиправних дій; у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Ч. 1 ст. 1187 ЦК України встановлено, що діяльність, пов'язана з експлуатацією транспортного засобу, є джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до п. 2 ст.1187 ЦК України відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

П. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами та доповненнями) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Банк у своєму позові у суді першої інстанції у цій справі просив стягнути з відповідача, за останньою уточненою позовною заявою 84015,08 грн. (розрахунок: 133515,08 грн. - 49500,00 грн.) - це сума фактично проведеного відновлюваного ремонту автомобіля, яка витрачена Банком та залишилася невідшкодованою після сплати Банку страхового відшкодування страховою компанією у розмірі 49500,00 грн., та яких було не достатньо для ремонту автомобіля.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи вказане вище, суд першої інстанції правильно вважав позовні вимоги Банку у частині стягнення з відповідача суми 84015,08 грн. такими, що підлягають задоволенню у цій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним в його запереченнях на позов позивача у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Виключним правом Банку у цій справі є право просити стягувати з відповідача розмір майнової шкоди згідно висновку експерта, проведеного з урахування відповідної Методики, на яку посилається відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі у цій справі, чи розмір вартості фактично проведеного відновлюваного ремонту пошкодженого в ДТП з вини ОСОБА_2 автомобілю.

Банк в остаточно уточнених (змінених) у цій справі позовних вимогах наполягав на останньому.

В силу вимог ст. 31 ч. 2 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити …зменшити розмір позовних вимог…До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову…

Банк декілька разів уточнював свої позовні вимоги у цій справі шляхом збільшення останніх, предметом позову залишалась завжди - майнова шкода, завдана в ДТП з вини ОСОБА_2, змінювався лише її розмір та розрахунок, докази на підтвердження останньої, також незмінними залишались підстави позову - ст. ст. 22, 1187, 1192 ЦК України (завдання майнової шкоди внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, цивільна відповідальність якого застрахована у страховій компанії).

При вищевикладених обставинах, враховуючи, що Банк просив у цій справі стягнути розмір вартості фактично проведеного відновлюваного ремонту пошкодженого в ДТП з вини ОСОБА_2 автомобілю, якій у тому числі не був проведений своєчасно Банком у повному обсязі з вини ОСОБА_2 через відсутність належного розміру коштів для його проведення, сам по собі висновок експерта ОСОБА_8 (т.с. 1 а.с. 143-160) у цій справі (складений у тому числі на підставі документів, без огляду самого автомобілю оскільки у тому числі з тих підстав, що останній вже був частково відремонтований) у цій справі не є належним, допустимим доказом розміру завданої в ДТП шкоди Банку з вини ОСОБА_2

Крім того, в силу вимог ст. 212 ЦПК України: жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення (ч.2); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3).

Крім того, висновком експерта ОСОБА_8 не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та не спростовуються правильні висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог Банку у цій справі.

Тому, суд першої інстанції правильно не прийняв вищезазначений висновок експерта до уваги у цій справі.

Також відповідачем ОСОБА_2 та його представником у цій справі у суді першої інстанції не доведено належними, допустимими доказами той факт, що Банком був проведений вищезазначений відновлений ремонт вищезазначеного належного йому автомобілю у тому числі в частині пошкоджень, які не були отриманні останнім у вищезазначеній ДТП, що відбулась з вини ОСОБА_2, а, відповідно, останніми не було надано суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування розміру шкоди, завданої Банку у цій ДТП, яка була задоволення судом першої інстанції оскаржуємим рішення суду першої інстанції у цій справі.

Неприсутність ОСОБА_2 при складанні акту огляду пошкодженого в ДТП автомобілю Банку та відсутність у цій справі безпосередньо оригіналів документів на підтвердження проведення відновлюваних робіт відносно пошкодженого автомобілю Банку не є обставинами, які спростовують правильність встановлених фактичних обставин цієї справи судом першої інстанції та правильних висновків останнього у цій справі.

Оскільки, при складанні акту огляду пошкодженого в ДТП автомобілю Банку 24 вересня 2014 року у м. Запоріжжі був присутній представник страхової компанії відповідача ОСОБА_2 - ПрАТ Українська пожежно-страхова компанія» - ОСОБА_9, із зазначеними в акті пошкодженнями автомобілю Банку погодився, зауважень не мав, ремонтна калькуляція (т.с. 1 а.с. 16-20, 103-113).

Крім того, п. 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства України, Фондом державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, чітко не визначені ані випадки, ані підстави, ані причини цієї потреби у виклику заінтересованих осіб для технічного огляду пошкодженого автомобіля.

Більш цього, положення Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", Національного стандарту № 1 „Загальні засади майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 р. № 1440 не містять обов'язкової умови для виклику винної особи для проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу та не можуть бути наслідком недійсності звіту.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи, роз'яснював права та обов'язки особам, які беруть участь у справі, призначав у цій справі судову експертизу за клопотанням відповідача (т.с. 1 а.с. 141), досліджував надані сторонами всі докази у цій справі тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 частково визнав позов Банку у цій справі на суму 19281,40 грн. (розрахунок: 68781,40 грн. - розмір шкоди за висновком експерта ОСОБА_8 т.с. 1 а.с. 143 - 49500,00 грн. - розмір страхового відшкодування, виплаченого Банку страховою компанією відповідача).

При цьому, відповідач ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача та в обґрунтування своїх заперечень проти цього позову у цій справі в частині його задоволення судом першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Незазначення конкретних мотивів в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції, з яких останній не взяв до уваги висновок експерта ОСОБА_8, як належний, допустимий доказ розміру шкоди Банку у цій справі, не можуть бути підставою для скасування або зміни правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційним судом.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції оскаржуємим рішенням з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку (т.с. 2 а.с. 107-108) судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Кухар С.В.Маловічко С.В.