АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22ц/796/1418/17 Головуючий у 1 інстанції - Остапчук Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2017 року м.Київ

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого Панченка М.М.

суддів Пікуль А.А., Шахової О.В.

при секретарі Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 вересня 2016року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 і просив винести рішення, яким визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену у листі від ІНФОРМАЦІЯ_1 року №8908/ав за підписом Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 на ім»я Міністра інфраструктури України ОСОБА_5, а саме: «вважаю за необхідне негайно взяти до уваги наявну в матеріалах кримінального провадження №0000240 інформацію стосовно причетності ОСОБА_4 до махінацій з державною власністю під час його перебування на посаді директора підприємства, заснованого шляхом неузгодженого відчуження власності ПрАТ «УДП», та скоєння злочину, передбаченого ч.4 ст.191 Кримінального кодексу України, а саме вчинення ним незаконних дій щодо привласнення, розтрати та заволодіння майном шляхом використання свого службового становища у великих розмірах. У зв»язку з цим наказ про призначення ОСОБА_4 виконуючим обов»язки голови правління ПрАТ»УДП» повинен бути скасований».

Позивач послався на те, що поширена у такий спосіб відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки створює враження причетності позивача до протиправної діяльності, створює уявлення у Міністра інфраструктури України про позивача, як злочинця, у зв»язку з вчиненням карного діяння.

Просив зобов»язати Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 спростувати указану недостовірну інформацію шляхом надіслання ним повідомлення Міністру інфраструктури України про ухвалене у справі рішення протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили та стягнути на свою користь моральну шкоду у сумі 13.774 грн./а.с.6-22/.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції протокольною ухвалою суду за ініціативою суду залучено до участі у розгляді справи співвідповідачем Міністерство внутрішніх справ України.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 15 вересня 2016року позов задоволено частково / а.с.74-79/.

Судовим рішенням визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_4 інформацію, викладену у листі від ІНФОРМАЦІЯ_1 року №8908/ав за підписом Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 на ім»я Міністра інфраструктури України ОСОБА_5, настпуного змісту: «скоєння злочину, передбаченого ч.4 ст.191 Кримінального кодексу України, а саме вчинення ним незаконних дій щодо привласнення, розтрати та заволодіння майном шляхом використання свого службового становища у великих розмірах.».

А також зобов»язано Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 АДРЕСА_1) повідомити Міністра інфраструктури України про ухвалене у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди рішення суду протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_2, як з фізичної особи, на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у сумі 1.000 грн.

В решті позову відмовлено.

Вирішене питання про розподіл судових витрат.

В поданих апеляційних скаргах Міністерство внутрішніх справ України, Міністр внутрішніх справ України ОСОБА_2, та ОСОБА_3, який діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

Скаржники в апеляційних скаргах послались на те, що спірні вислови відносно позивача ОСОБА_4 у листі на адресу Міністра інфраструктури України за підписом Міністра внутрішніх справ ОСОБА_2 є оціночними судженнями, а не фактичним твердженням.

Вважали, що рішенням суду першої інстанції допущено обмеження по відношенню до Міністра внутрішніх справв України щодо свободи вираження своїх критичних поглядів у спірних правовідносинах.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ст.270 ЦК України «відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров»я, право на безпечне для життя і здоров»я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої наукової і технічної творчості».

Як слідує з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року за №8908/ав за підписом Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 на адресу Міністра інфраструктури України ОСОБА_5 надіслано лист в якому викладена наступна інформація про позивача ОСОБА_4: «вважаю за необхідне негайно взяти до уваги наявну в матеріалах кримінального провадження №0000240 інформацію стосовно причетності ОСОБА_4 до махінацій з державною власністю під час його перебування на посаді директора підприємства, заснованого шляхом неузгодженого відчуження власності ПрАТ «УДП», та скоєння злочину, передбаченого ч.4 ст.191 Кримінального кодексу України, а саме вчинення ним незаконних дій щодо привласнення, розтрати та заволодіння майном шляхом використання свого службового становища у великих розмірах. У зв»язку з цим наказ про призначення ОСОБА_4 виконуючим обов»язки голови правління ПрАТ»УДП» повинен бути скасований.»/а.с.23/.

Поширення указаної інформації зазначеним способом Міністром внутрішніх справ України ОСОБА_2 скаржниками не заперечується, однак, в поданих апеляційних скаргах зазначено, що указані вислови є оціночними судженнями, що свідчить про відсутність складу юридичного правопорушення в діях Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч.7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Отже, вимоги позивача щодо спростування поширеної відносно нього недостовірної інформації шляхом зобов»язання відповідача надіслати Міністру інфраструктури України ОСОБА_5 рішення суду, колегія суддів розглядає, як такий спосіб спростування, що узгоджується з вимогами указаної норми.

В силу ст.10 Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини від 1950 року, ратифікованою Україною в 1955 році слідує:

1. Кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно кордонів.

2. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов»язане з обов»язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського поряду, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров»я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Принцип указаної норми Європейської Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини покладений в основу ст.34 Конституції України, згідно якої кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоро»я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитерту і неупередженості правосуддя.

Згідно висновку суду першої інстанції встановлена наявність порушення Міністром внутрішніх справ України особистих немайнових прав позивача, та таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Між тим, дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові, колегія суддів виходить з того, що позивач ОСОБА_4, звертаючись з позовом до Міністра внутрішніх справ ОСОБА_2, фактично заявив позов до неналежного відповідача, оскільки в силу ч.4 ст.277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов»язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

А, згідно п.11 вище зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов»язків, зокрема, при підсписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов»язки цієї тособи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку передбаченому ст.36 ЦПК.

Відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу, як співвідповідача.

Оскільки ОСОБА_2, обіймаючи посаду Міністра внутрішніх справ України поширив спірну інформацію, як службова особа при виконанні своїх службових обов»язків, тому належним відповідачем у спірних правовідносинах, є Міністерство внутрішніх справ України.

Колегія суддів вважає, що протокольна ухвала суду першої інстанції про залучення співвідповідачем по даній справі Міністерство внутрішніх справ України постановлена з порушенням вимог процесуального закону, що вплинуло на правильність судового рішення /а.с.43-44/.

Так, відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України суд лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи має право замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Між тим, суд першої інстанції, не маючи клопотання позивача про заміну відповідача у справі належним відповідачем, за своєю ініціативою виніс на обговорення питання у судовому засіданні про залучення до участі у справі другим співвідповідачем Міністерство внутрішніх справ України. При цьому, представник позивача у судовому засіданні при обговоренні цього питання зазначив, що віддає вирішення цього питання на розсуд суду.

Тобто, позивач та його представник не ініціювали питання залучення до справи співвідповідачем МВС України, не заявляли до нього будь-яких позовних вимог і не бажали цього, про що свідчить байдуже їх ставлення до ініціатив суду щодо залучення до участі співвідповідачем МВС України.

За таких обставин, діючи у відповідності до чинного процесуального законодавства, суду першої інстанції належало роз»яснити позивачу право, у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України заявити клопотання про залучення до участі у справі належного відповідача. Однак, суд цього не виконав, чим допустив порушення процесуального закону, яке в подальшому призвело до неправильного вирішення спору.

В подальшому, за відсутності клопотання позивача про залучення до участі у справі іншого співвідповідача, яким є МВС України, суду належало відмовляти у позові по суті, у зв»язку з пред»явленням позову до неналежного позивача.

Фактично, із матеріалів справи слідує, що позивачу було відомо про залучення за ініціативою самого суду до участі у справі належного відповідача, яким є МВС України, однак він, позивач, не бажав змінювати позовні вимоги, перекладаючи відповідальність за порушення його немайнових прав на МВС України, про що свідчить відсутність у матеріалах справи відповіданої заяви позивача.

Та обставина, що суд першої інстанції ухвалив по суті неправильне рішення, зобов»язавши неналежного відповідача, яким є Міністр ОСОБА_2, спростувати недостовірну інформацію шляхом повідомлення Міністра інфраструктури України про ухвалене рішення, є наслідком порушення судом першої інстанції процесуального порядку залучення до участі у справі належного відповідача згідно до ч.1 ст.33 ЦПК України.

Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, розглянувши позов та визнавши порушеними немайнові права позивача ОСОБА_4, суд першої інстанції з порушенням процесуального закону залучив до участі у справі належного співвідповідача МВС України, про залучення якого позивач не заявляв клопотання і не бажав заявляти до нього будь-які позовні вимоги, ухвалив рішення, зобов»язавши неналежного відповідача Міністра ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, що призвело до неповного з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, і, як наслідок - ухвалення неправильного рішення, що стосується прав та обов»язків сторін.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального закону, та ухвалення нового рішення про відмову у позові із зазначених вище підстав.

Крім того, в частині ухваленого судом першої інстанції судового рішення щодо відшкодування моральної шкоди, апеляційна інстанція враховує наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Між тим, задовольняючи частково позов, та визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди частково у сумі 1.000 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції стягнув указану моральну шкоду на користь позивача помилково з фізичної особи ОСОБА_2, який, як слідує із матеріалів справи, не був залучений судом першої інстанції у передбаченому законом порядку, до участі у розгляді справи, що також є підставою для скасуваня судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального закону, та ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє за дорученням ОСОБА_2, задовольнити частково.

Скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва від 15 вересня 2016 року, ухваливши нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4 до Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді