Справа №473/2876/16-ц 04.04.2017 04.04.2017 04.04.2017
Провадження №22-ц/784/812/17
Справа №473/2876/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Ротар М.М.
Провадження № 22ц-784/812/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

04 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Довжук Т.С.,

із секретарем Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення господарчих будівель, встановлених на земельних ділянках ОСОБА_2 та перенести паркан згідно державних актів на право власності на земельну ділянку.

Позивач зазначав, що йому на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться с. Бузьке Вознесенського району по вул. Отамана Григорєва, 521. Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 2500 кв.м. та 1713,35 кв.м.

Відповідач проживає у сусідньому житловому будинку № 523 в с. Бузьке Вознесенського району по вул. Отамана Григорєва.

Навесні 2016 року відповідач самовільно збудував сарай, літній душ та господарські споруди захопивши частину належної позивачу земельної ділянки, а також встановив паркан, захопивши частину земельної ділянки.

Посилаючись на наведене, позивач просив усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом покладення на відповідача обовязку знести господарчі будівлі та перенести паркан згідно державних актів на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невірну оцінку судом доказів у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 244163 від 14 травня 2009 року ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 1713,35 кв.м., яка розташована за адресою с. Бузьке вул.. Леніна,521, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. (а.с.4).

Також на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 244162 від 14 травня 2009 року ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 2500 кв.м., яка розташована за вказаною вище адресою, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.5).

Як видно із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 червня 2013 року у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебуває по 1/2 частці земельної ділянки площею 0,4 га, яка розташованої в с. Бузьке Вознесенського району Миколаївської області по вул. Леніна, 523, цільове призначення якої є ведення особистого селянського господарства. (а.с.21).

Крім цього, у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходиться по 1/ 2 частці земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована за вказаною вище адресою, призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.22).

Земельна ділянка ОСОБА_2 межує із земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив з того, що позивач не довів обмеження користування своєю земельною ділянкою з вини відповідача, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, наведених у позовній заяві.

Проте, повністю погодитись з цим не можна, оскільки суд не врахував наступного.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ст. ст. 1, 3, 118 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод і інтересів фізичних осіб та юридичних осіб в порядку, визначеному законодавством України. Захист цивільних прав у судовому порядку здійснюється шляхом пред'явлення позову до особи, якою, як вважає позивач, порушені його права, свободи чи інтереси.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого порушеного права лише у випадку реального його порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому відповідачем у справі має бути особа, яка реально порушує чи створює реальну небезпеку порушення прав позивача.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Із змісту позовної заяви видно, що ОСОБА_2 з вимогами про усунення перешкод шляхом знесення господарчих будівель та перенесення паркану звернувся лише до ОСОБА_3, посилаючись на те, що останній порушив межові знаки, самовільно зайняв частину належної йому на праві власності земельної ділянки, побудувавши на ній сарай, літній душ та господарські споруди.

Між тим, відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 13 червня 2013 року, земельні ділянки площею 0,4 га та 0,25 га по вул. Отамана Григорєва, 523, в с. Бузьке Вознесенського району Миколаївської області знаходяться у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.21).

Відповідно до будівельного паспорту від 26 листопада 2015 року, забудовниками спірних споруд по вул. Отамана Григорєва, 523, в с. Бузьке Вознесенського району Миколаївської області, зокрема сараю, літнього душу та вбиральні, щодо яких виник спір, також є два співвласника - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позивач не звертався до суду з клопотанням про залучення до участі у справі ОСОБА_4 як співвідповідача.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за відсутності відповідного клопотання позивача, з власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача, оскільки право визначення особи відповідача надано виключно позивачеві.

Однак, ухвалюючи рішення у цій справі, суд не звернув достатньої уваги на викладене, не з'ясував усіх обставин справи та не обговорив питання про необхідність залучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 з оформленням цієї процесуальної дії відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України, що має значення для правильного вирішення цього спору.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд позбавлений повноважень на стадії апеляційного розгляду залучати до участі у справі співвідповідача.

Без з'ясування вищевикладених обставин передчасним є висновок суду про відмову в задоволенні позову за його недоведеністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК оскаржуване рішення слід скасувати, а в позові ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді :