У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до прокуратури Кіровоградської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 2 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21 серпня 2008 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області винесено постанову про порушення відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, за фактом одержання хабара. Наказом від 3 листопада 2008 року його звільнено з посади головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за розрахунковими операціями управління податкового контролю юридичних осіб Державної податкової адміністрації в Кіровоградській області на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУкраїни заскороченням штату, у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Вироком Петрівського районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2010 року його засуджено за ч. 2 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та іспитовим строком 2 роки з позбавленням права займати посади в органах державної податкової інспекції. У подальшому судом касаційної інстанції вказаний вирок скасовано, при новому розгляді кримінальної справи позивача знову притягнено до кримінальної відповідальності - засуджено за ч. 2 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком.

Згідно з ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 3липня 2013 року кримінальна справа повернута для проведення додаткового розслідування.

Вироком Петрівського районного суду Кіровоградської області від 2 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 25 березня 2015 року, його виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Позивач зазначав, що перебував під слідством і судом 79 місяців та зазнав значних психоемоційних страждань. Він втратив заробіток, не мав можливості повноцінно забезпечувати себе та свою сім'ю, втратив можливість зробити кар'єру, а також позбавлений можливості це зробити в майбутньому, оскільки його репутація спаплюжена. Крім того, постійні переживання потягли виникнення і загострення хвороб, додаткові страждання та витрачання часу на лікування.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд відшкодувати йому втрачений заробіток у розмірі 439 620 грн 78 коп. та моральну шкоду у розмірі 1млн грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 2 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України на користь ОСОБА_3 80 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У рештіпозову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивачу було завдано моральних страждань, що свідчить про наявність підстав, передбачених положеннями чинного законодавства для відшкодування йому моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням її доведеності позивачем, вимог виваженості, розумності і справедливості.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що у справі Державна казначейська служба України була залучена в якості третьої особи. Проте у даних правовідносинах держава повинна виступати в якості відповідача, інтереси якої представляє Державна казначейська служба України.

Проте погодитись із таким висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 21 серпня 2008 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області винесено постанову про порушення відносно ОСОБА_3 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, за фактом одержання хабара.

Наказом від 3 листопада 2008 року позивача звільнено з посади головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за розрахунковими операціями управління податкового контролю юридичних осіб Державної податкової адміністрації в Кіровоградській області на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Вироком Петрівського районного суду Кіровоградської області від 29 квітня 2010 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України та іспитовим строком 2 роки з позбавленням права займати посади в органах державної податкової інспекції. У подальшому судом касаційної інстанції вказаний вирок скасовано, при новому розгляді кримінальної справи позивача знову притягнено до кримінальної відповідальності - засуджено за ч. 2 ст. 368 КК України до 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком.

Згідно з ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 3липня 2013 року кримінальна справа повернута для проведення додаткового розслідування.

Вироком Петрівського районного суду Кіровоградської області від 2 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 25 березня 2015 року, ОСОБА_3 виправдано за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України.

Позивач перебував під слідством і судом 79 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пп. 10, 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до ст. ст. 174, 451 ЦК України покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Крім того, участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов'язки.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов'язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

При цьому захист прав одних осіб за рахунок порушення прав інших осіб призведе до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, послався на те, що ОСОБА_3 незаконно перебував під слідством і судом у зв'язку з неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури, чим йому завдано моральної шкоди. Проте у порушення вимог ст. ст. 10, 33 ЦПК України не роз'яснив позивачу його право на подання заяви про залучення до участі у справі в якості співвідповідача відповідного органу - Державної казначейської служби України.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернули та не визначились зі складом осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити іззасад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином, суди у порушення вищевказаних вимог закону та положень ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України не застосували норми законодавства, які підлягали застосуванню, не встановили розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом та визначили розмір моральної шкоди без урахування характеру та обсягу страждань, яких зазнав ОСОБА_3, характеру немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 2 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик