Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/222/17 Головуючий у 1 інстанції: Яркіна С.В.
Є.У.№ 317/1176/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

при секретарі: Волчановій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ПАТ «Укрсоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання будинків обєктом спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 ідеальну частку будинків, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на жилі будинки,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що в червні 1986 р. вони з відповідачем стали проживати однією сімєю, тобто вступили в фактичні шлюбні відносини.

24.04.1987 р. у них народився син ОСОБА_5. Весь цей час вони проживали з відповідачем однією сімєю, вели спільне господарство, виховували сина, позивач вважає, що між ними існували сімейні відносини.

В жовтні 2001 р. вони придбали жилий будинок № 54 по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області за договором купівлі-продажу, стороною якого був ОСОБА_4 і свідоцтво про право власності він отримав тільки на себе.

14.05.2001 р. вони також придбали будинок 54-а по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області, розташований на земельній ділянці площею 551 кв.м, тому позивачка також вважає цей будинок спільною сумісною власністю.

Вважає, що зазначені будинки набуті під час проживання сімєю з відповідачем, набуті за спільні кошти внаслідок спільної праці, а тому вони є спільною сумісною власністю.

Крім того, ОСОБА_4 в 2001 р. приватизував земельну ділянку по вул. Чорноволенко, 54 в с. Нижня Хортиця, та отримав державний акт, який на думку позивача підлягає автоматичному скасуванню.

Після припинення спільного проживання відповідач запевнив позивачку, що відшкодує їй вартість 1/2 частки майна, про що свідчать надані ним розписки, але до теперішнього часу цього не зробив.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, просила суд, встановити факт проживання однією сім'єю, визнати будинки обєктом спільної сумісної власності, визнати права власності на 1/2 ідеальну частку будинків, визнати недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасувати державну реєстрацію права власності на жилі будинки.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 однією сімєю з 1986 року по 31.12.2006р.;

Визнано будинок №54 та будинок 54А по вул. Чорноволенко, с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області об'єктом спільної сумісної власності;

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку будинку №54 та 1/2 частку будинку №54 А по вул. Чорноволенко, с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на жилі будинки №54 та 54а по вул. Чорноволенко, с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ПАТ «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду частково скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в частині визнання держакту ІІ-ЗП № 060047 виданого ОСОБА_6 недійсним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» задоволенню у повному обсязі з таких підстав.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказаних вимог судом не дотримано.

Задовольняючи позов про визнання права власності на жилі будинки, суд першої інстанції виходив з того, що вони перебували у спільній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як такі що придбані у період перебування у фактичних шлюбних відносинах.

При цьому судом було встановлено, що спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с Нижня Хортиця, вул. Чорноволенко 54 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва на право власності на жилий будинок №158, виданого Розумівською сільською радою 30.10.2001 року, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №13321282 від 24.01.2007р.

Позивач також посилалася на те, що будинок набутий спільно на підставі зазначеного свідоцтва, проте жодних правових підстав набуття права власності у зазначеному свідоцтві не міститься.

Відтак висновок суду про те, що зазначений будинок придбаний на спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не відповідає наданим сторонам доказам, позаяк в справі немає жодних належних доказів, які свідчили б саме про придбання будинку за відплатним правочином.

Спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с Нижня Хортиця, вул. Чорноволенко 54а, належить ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 14 травня 2001 року, зареєстрованим в реєстрі за №711, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 133221683 від 24.01.2007р.

На час набуття ОСОБА_8 права власності на зазначені будинки спірні правовідносини сторін регулювалися Кодексом законів про шлюб та сімю, яким не було передбачено, що майно, набуте під час спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу створює їх спільну власність.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що Сімейний кодекс України, на який посилалася позивач, набув чинності лише 01 січня 2004 року, а тому не може застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами до набуття ним чинності. Відповідно до Перехідних положень, Сімейний Кодекс України набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має.

Натомість за ч.2 ст.13 КпШС права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відтак на час набуття права власності на спірні будинки ОСОБА_4І законодавство не пов'язувало факт перебування у фактичних шлюбних стосунках чоловіка та жінки з виникненням права їх спільної сумісної власності на майно, такими підставами були: спільна праця або придбання за спільні кошти.

Суд першої інстанції, виходячи з положень Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року та Закону „Про власність", які діяли на час набуття у власність спірного майна, зробив висновок, що .за ч. 1 ст. 17 Закону України „Про власність", який діяв на час набуття спірних будинків, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст.17,18 Закону України «Про власність») тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим судом під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, встановленню підлягають не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ст. 17 Закону України «Про власність» вважаються правильно застосованими.

Суд першої інстанції, незважаючи на ці положення, та розяснення, надані у правових позиціях, висловлених в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 при розгляді справи за № 6-66цс13 та від 23 вересня 2015 року при розгляді справи за № 6-1026цс15., зробив висновок про спільність набутого майна без жодної перевірки джерела доходів сторін та його розміру, не навів жодних переконливих мотивів та доказів, якими він ґрунтував свою позицію щодо придбання майна за рахунок спільних коштів та у рівних частках.

Посилання на пояснення свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_9Є , ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які пояснили що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсно проживали разом, як одна cімя, мають спільного сина, вели спільне господарство, та разом працювали, - не може бути належним підтвердженням розміру доходів та наявності угоди на створення спільної власності.

Відтак суд першої інстанції зробив суперечливі висновки, з якими не можна погодитися.

Ані розміру доходів, ані зазначення про інші джерела походження нібито спільних коштів, вкладених у придбання нерухомості сторонами не надано.

ОСОБА_3 не надано відомостей про наявність у неї грошових коштів на час придбання будинків у розмірі, що відповідає вартості ? частки зазначених будівель.

Також взагалі не надано відомостей про підстави набуття права власності ОСОБА_4 на жилий будинок № 54 по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області. Як вже зазначалося, в справі міститься лише свідоцтво про право власності без зазначення підстав його набуття.

Не може бути підставою задоволення позову і визнання позову відповідачем.

За ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи, суд визнав, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах до 31 грудня 2006 року.

За відміткою у наданому ОСОБА_3 паспорті, вона зареєстрована (була прописана) як така що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. У спірних будинках зареєстрована як така, що проживає у них, не була.

З липня 2009 року ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Вона не заперечує проти того, що після припинення шлюбних відносин не проживала у спірних будинках, але до суду вона звернулася лише в 2015 році. Посилання ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_4 нібито обіцяв сплатити їй вартість половини нерухомого майна є безпідставними, тому що сторонами не узгоджувався ані розмір компенсації, ані порядок її сплати.

Натомість як вбачається з укладеного ОСОБА_4 кредитного договору і договору іпотеки у березні 2007 року (невдовзі після припинення спільного проживання з позивачкою), ОСОБА_4, отримавши кредит у розмірі 55000 доларів США та передаючи жилий будинок № 54 по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області в іпотеку, не зазначав про права ОСОБА_3 на нього.

Навпаки, як у договорі іпотеки від 1.3.2007 року (п.1.6.) так і у заяві про отримання кредиту (а.с.169,177 т.1) ОСОБА_4 зазначав про відсутність прав та вимог інших осіб на іпотечну нерухомість, та повідомляв що у момент передачі в іпотеку будинку, однією сімєю з особами, з якими мав би право укласти шлюб не проживав та не проживає, а нерухоме майно не є обєктом спільної сумісної власності.

Відтак немає підстав вважати, що визнання відповідачем позову не порушує права та інтереси інших осіб, зокрема іпотекодержателя.

Відтак позови в частині визнання права власності на ? частку жилих будинків № 54 та 54 «а» по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області не ґрунтуються на законі та задоволенню не піддягають.

В частині визнання недійсним (скасування) державного акту на право власності на земельну ділянку II ЗП №060047, виданого ОСОБА_4, на підставі рішення виконкому Розумівської сільської ради №170 від 18.10.2001р. судом першої інстанції зроблений правильний висновок щодо відмови у задоволенні позову. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Розумівської сільської ОСОБА_8 народних депутатів №170 від 18 жовтня 2001 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,20 га, яка розташована на території с. Нижня Хортиця, вул. Чорноволенка 54 Розумівської сільської ради для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 49). На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_4 отримав державний акт, серія II-ЗП №060047, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю №3025.

Виходячи з положень ст. ст. 23, 28 ЗК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суд зазначив, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_8 народних депутатів, а припинення права приватної власності на землю можливо лише з встановлених законом підстав, жодної з яких позивачем під час розгляду цивільної справи доведено не було.

Крім того, судова колегія вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_13 про те, що земельна ділянка є обєктом спільної власності, позаяк нею не надано жодних доказів і на підтвердження підстав набуття права власності на жилий будинок № 54 по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області , до якого була надана спірна земельна ділянка.

Позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сімєю були заявлені з метою підтвердження права спільної власності на нерухоме майно, тому є лише обґрунтуванням позову та не містять іншого підґрунтя їх заявлення, а відтак не можуть вважатися самостійними вимогами, що підлягали б задоволенню окремо від визнання права власності на спірне майно.

Відтак судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 309, 308, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити в повному обсязі.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2016 року у цій справі скасувати в частині визнання права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно.

Ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання жилих будинків № 54 та 54 «а» по вул. Чорноволенко в с. Нижня Хортиця Запорізького району Запорізької області обєктом спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 ідеальну частку цих будинків, скасування державної реєстрації права власності на жилі будинки _ відмовити.

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: