АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Петешенкової М.Ю., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2015 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 червня 2005 року станом на 9 серпня 2013 року у розмірі 60204 грн. 27 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом - 8162 грн. 63 коп.; за відсотками за користування кредитом - 44041 грн. 64 коп.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 8000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором закрито. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 червня 2005 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 8166 грн. 60 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 15 червня 2007 року.

ОСОБА_4. зобов'язання за кредитним договором по поверненню кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування не виконувала, через що утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку, станом на 9 серпня 2013 року, становить 141976 грн. 44 коп. та складається із: 8162 грн. 63 коп. - заборгованості за кредитом; 44041 грн. 64 коп. - за відсотками за користування кредитом; 89772 грн. 17 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.

З розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_4. взагалі не сплачувала заборгованість за кредитним договором. З наданої банком виписки вбачається, що ОСОБА_4. частково здійснювала оплату за кредитним договором (а.с.95).

Відповідно до ст.. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу ст.. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, про застосування якого заявила ОСОБА_4., оскільки відповідачем останній платіж було здійснено 29 липня 2005 року, а з позовом банк звернувся до суду 15 листопада 2013 року.

Вказані висновки відповідають обставинам справи, оскільки у даному випадку правове значення має факт вчинення дій по поверненню кредитних коштів саме відповідачем, які в останній раз відбулися 29 липня 2005 р.

За ч. 1, 3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З аналізу вказаних вище положень закону вбачається що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-1457цс16 , що викладені в правовій позиції від 09.11.2016 р. та є обов'язковими для застосування відповідно до ст.360-7 ЦПК.

Апелянт посилається на те, що відповідно до п. 6.3 Кредитного договору ОСОБА_4., надала банку право списувати кошти з її рахунків при настанні строків платежів, що і здійснювалось банком в межах сум заборгованості (а.с.9). Останнє списання коштів відбулося 07 жовтня 2013 року ОСОБА_4, а з позовними вимогами до суду ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося 15 листопада 2013 року. Однак, такі посилання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки таке списання відбулося не внаслідок вчинення відповідачкою дій, які свідчать про визнання боргу та переривання строку позовної давності, а внаслідок списання коштів з інших рахунків самим банком. Крім того, таке списанні проведено після спливу строку позовної давності, а саме 30.03.2013 р., 14.03.2013 р., 07.10.2013 р.

Таким чином, враховуючи вказані норми пава та правові позиції та заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09 квітня 2015 року в частині відмови у задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: