Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Хилевича С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність,-

в с т а н о в и л а :

02 серпня 2015 року ПАТ "Дельта Банк" звернулася з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2016 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1701/1007/71-052 від 30 жовтня 2007 року у розмірі 549114,88 (пятсот сорок девять тисяч сто чотирнадцять) гривень 88 копійок, з яких заборгованість по тілу кредиту становить 490339,20 гривень, заборгованість по відсоткам становить 58775,67 гривень, перед Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору № 1701/1007/71-052-Z-1 від 30.10.2007 року, а саме: однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м., житловою 15,9 кв. м., шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Визнано за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" право власності на нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м., житловою 15,9 кв. м., за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в який доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції не перевірив розмір заборгованості та всіх її складових, належним чином не перевірив посилання відповідача на те, що розрахунок кредитної заборгованості, наданий позивачем, проведено за не відомою відсотковою ставкою, зокрема у додатку до кредитного договору №1701/1007/71-052 від 30 жовтня 2017 року та до самого розміру відсотків за користування кредитом становить 11,9%, не встановлено на підставі якого договору кредиту здійснено розрахунок заборгованості, а відтак за власним розрахунком відповідача різниця у сумі заборгованості становить 10660,00 дол. США, а сума заборгованості становить 13 745,71 дол. США., тобто тільки правильно визначивши розмір кредитної заборгованості, можна вирішувати питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції не встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену відповідно до ч.6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» та залишив поза увагою позицію, викладену у постанові ВСУ №6-1239цс15 від 08 червня 2016 року та дійшов помилкового висновку про те, що ціна предмета іпотеки встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» і визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає йому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки згідно із застереженням, що міститься в іпотечному договорі, передбачено задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», тому наявні підстави для звернення стягнення шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів Апеляційного суду Рівненської області не погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2007 року між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1701/1007/71-052, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних на строк з 30 жовтня 2007 року по 29 жовтня 2017 рік, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір № 1701/1007/71-052-Z-1, відповідно до якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м., житловою 15,9 кв. м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю (ОСОБА_1В.) на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2007 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_2, за реєстровим номером 3744.

Як вбачається із матеріалів справи 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк", відповідно до чинного законодавства України, був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

Згідно вищезазначеного договору відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 1701/1007/71-052 від 30 жовтня 2007 року, що був укладений між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк".

З розрахунку заборгованості наданої банком вбачається, що ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов'язання в результаті чого станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 549 114,88 грн, з яких сума заборгованості за кредитом 490 339,20 грн.; сума заборгованості за відсотками 58 775,67 грн.

Відповідно до п. 12 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: п. 12.1 за рішенням суду, а п. 12.2 у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Пунктом 12.3 іпотечного договору передбачено, що згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Відповідно до п. 12.3.1 іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права вдасності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтвердженасертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чиним законодавством на момент оцінки.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Разом із цим відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Суд першої інстанції вищезазначених вимог не врахував, не дослідив достатньо повно умов укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не є безспірним висновок суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно та визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді :