Провадження №2/201/764/2017р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики укладеним та дійсним.

В С Т А Н О В И В:

01.12.2016р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики укладеним та дійсним.

Ухвалою суду від 05.12.2016р. позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

20.12.2016р. до суду надійшла заява позивача до якої надано докази про сплату судового збору та ухвалою суду від 21.12.2016р. було відкрито провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач по тексту позовної заяви зазначав, що відповідач ОСОБА_2, за для погашення заборгованості за укладеними ним кредитним договором та договором іпотеки тричі 01.12.2006р., 07.06.2008р. Та 03.02.2010р. отримав від позивача ОСОБА_1, в позику грошові кошти на загальну суму 90 000 грн., які зобовязався повернути позивачеві на першу вимогу за місцем їх отримання, але не пізніше 31.01.2016р. Як зазначає позивач, грошові кошти відповідачем не повернуті, факт отримання коштів у борг відповідачем не визнається, що і стало підставою для звернення позивачем з відповідним позовом до суду. Враховуючи викладене ОСОБА_1, просив суд визнати укладеним та дійсним договір позики між ним та відповідачем ОСОБА_2 на загальну суму 90 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (діє на підставі довіреності від 03.02.2017р. а.с. № 19) в судове засідання 28.03.2017р. не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. (а.с. № 23). В наданій до суду 28.03.2017р. заяві представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 17.06.2016р.) в судове засідання 28.03.2017р. не зявився, про день та час розгляду був повідомлений належним чином. (а.с. № 23). 28.03.2017р. до суду надійшла заява представника відповідача, в якій представник проти задоволення позову заперечував в повному обсязі посилаюсь на його необґрунтованість оскільки порушена форма правочину передбачена законодавством, просив розглядати справу без його участі та участі відповідача.

За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін, надані представниками письмові заяви в яких вони висловили свою думку щодо предмета позову, на підставі ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та винести рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу ІІІ ЦПК України.

Суд вважає на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, вважає за можливе розглядати без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до наданих суду письмових доказів судом встановлені наступні обставини.

В матеріалах справи містяться боргові розписки про отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів, а саме: згідно розписки ОСОБА_2 від 01.02.2006р. ним було отримано на особисті потреби від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 грн., які позичальник зобовязався повернути за місцем їх отримання на першу вимогу кредитора; згідно розписки ОСОБА_2 від 07.06.2008р. ним було отримано на особисті потреби від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30 000 грн., які позичальник зобовязався повернути за місцем їх отримання на першу вимогу кредитора; згідно розписки 03.02.2010р. ОСОБА_2 було отримано 40 000 грн., які позичальник зобовязався повернути, а також грошові кошти отримані за попередніми розписками від 01.02.2006р. та 07.06.2008р., на першу вимогу кредитора, але не пізніше 31.01.2016р.

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору позики на загальну суму 90 000 грн., укладеним суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015р. у справі № 6-1967цс15, а саме, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В матеріалах справи містяться три розписки відповідача від 01.02.2006р., від 07.06.2008р. від 03.02.2010р., які за своєю суттю є окремими документами та які підтверджують факт укладення між сторонами трьох окремих договорів позики, а також факт отримання позичальником від кредитора певних грошових сум та виникнення у позичальника окремих боргових зобов,язань.

Виходячи з чого, суд приходить до висновку, що договори позики вважаються укладеними в момент здійснення дій з передачі грошових коштів на основі попередньої домовленості, що засвідчено письмовою розпискою. Відповідний висновок підтверджується правовою позицію Верховного Суду України у справі № 6-50цс16, а тому, вимога позивача про визнання договору позики грошових коштів на загальну суму 90 000 грн., укладеним - не ґрунтуються на законі.

З відповідних підстав суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання договору позики на загальну суму 90 000 грн., дійсним. Суд вважає, що обставина на яку посилається позивач, а саме, невизнання відповідачем факту отримання коштів, та їх повернення може бути предметом розгляду вимог про стягнення коштів за договорами позики.

Крім того, обраний позивачем спосіб захисту його майнового права, як визнання договору дійсним не передбачений вимогами ст.16 ЦК України, а в позовній заяві позивачем не наведено належних правових обґрунтувань даної вимоги.

У відповідності до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, понесені позивачем при подачі позову судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 638, 640, 1054, 1055 ЦК України, Правовою позицією, яка висловлена ВСУ в постанові від 11.11.2015р. у справі № 6-1967цс15, ст. ст. 8, 10, 11, 57- 60, 88, 169, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики укладеним та дійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко