22-ц/775/298/2017(м)
Категорія 52 Головуючий у 1-й інстанції Вайновська О.Є.
Суддя-доповідач: Ткаченко Т.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи:Лівобережна районна адміністрація Маріупольської міської ради Донецької області, Служба у справах дітей Нікольської районної державної адміністрації Донецької області, про позбавлення батьківських прав та зміну прізвища дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Донецької області від 16 березня 2017 року,

В с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду зданим позовом до ОСОБА_3, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4 та присвоїти дитині прізвище матері ОСОБА_4.

В обгрунтування позову вказувала, що з 26 вересня 2012 року по 05 липня 2014 року перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_4 Після припинення шлюбних відносин позивач з дитиною проживають окремо. ОСОБА_3 жодним чином не виконує батьківські обов'язки, позивач самостійно забезпечує, виховує та наглядає за станом здоров'я дитини. Для уникнення негативних наслідків у житті дитини як з моральної так і з правової точки зору ОСОБА_2 просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 16 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та зміну прізвища дитини відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зокрема зазначає, що ОСОБА_3 оголошений в розшук з 2015 року у зв'язку з порушенням щодо відповідача кримінальної справи за ознаками п.5ст. 260 КК України, що унеможливлює виховання дитини на достойному рівні.

Позивач незгодна з висновком суду щодо недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки на відповідача Сімейним кодексом покладено прямий обов'язок забезпечувати та виховувати дитину. Про невиконання зазначених обов'язків відповідачем свідчать факти перебування ОСОБА_3 на непідконтрольній Україні території, наявності заборгованості аліментів на дитину. Крім того, відповідач ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення кредитних коштів ПАТ «ПриватБанк».

Також позивач зазначила, що показання допитаних в суді свідків є належними та допустимими доказами, оскільки вони знайомі зі всією сім'єю і є обізнаними про неучасть відповідача у житті дитини.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача та третіх осіб, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи. Відповідач повідомлений відповідно до п.3 ч.5 ст. 74 ЦПК України. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представників (а.с.158 - 160, 169, 170).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1. В свідоцтві про народження ОСОБА_4 батьками зазначені: батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_2 (а.с. 15).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.04.2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та на утримання непрацездатної дружини в розмірі по 1/4 частині всіх видів його заробітку, починаючи з 03.02.2014 року до досягнення дитиною повноліття та трирічного віку відповідно (а.с. 28).

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.07.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано та після розірвання шлюбу дружини присвоєно дошлюбне прізвище «ОСОБА_2» (а.с. 13-14).

Відповідно до довідки з місця проживання ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 13.07.2016 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім'ї: син - ОСОБА_4, 2013 року народження (а.с. 16).

Згідно довідки дошкільного навчального закладу загального розвитку №126 м. Маріуполя від 12.09.2016 року №77 з моменту надходження дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 до закладу, а саме з 01.06.2016 року, батько дитини в дитячому садочку жодного разу помічений не був, участі у вихованні дитини не приймає, не бере участі в батьківських зборах, не забирає сина додому із садочка, життям та здоров'ям дитини у вихователів не цікавиться (а.с. 89).

Відповідно до повідомлення КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6 м. Маріуполя» лікуванням дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виконанням призначень лікаря займається її мати - ОСОБА_2 (а.с. 91).

Згідно довідки Володарського РВ ДВС Головного ТУЮ у Донецькій області від 28.07.2016 року № 2-407/16 ОСОБА_2 в період з 06.05.2014 року по 06.07.2016 року не отримувала від ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, 2013 року народження (а.с. 94).

З повідомлення ССД Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 14.12.2016 року № 08-23-1403 вбачається, що підстав для надання висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 органом опіки та піклування Лівобережного району відсутні, оскільки останній не є членом Лівобережної територіальної громади (а.с. 60).

З висновку ССД Нікольської райдержадміністрації Донецької області від 09.02.2017 року № 43 вбачається, що будь-якою інформацією щодо неналежного, злісного та свідомого невиконання ОСОБА_3 обов'язків по вихованню та утриманню малолітнього сина ОСОБА_4, служба у справах дітей не володіє, підтвердити або спростувати такі дані не має можливості (а.с. 67).

До подання позову до суду позивачка не зверталася до Служби у справах дітей про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, а з боку Служби не було вчинено дій направлених нак отримання від відповідача з цього приводу пояснень для позитивного вирішення цього питання.

З огляду на наведені вище обставини, судом встановлено дані про ухилення відповідача від виконання обов'язків батька відносно малолітнього сина, що свідчить про невжиття ОСОБА_3 всіх необхідних дій, спрямованих на утримання та розвиток дитини, догляд за нею.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд прийшов до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, беручи до уваги відсутність будь-яких даних або застережень щодо жорстокого поводження, насильства, застосування недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини з боку відповідача, медичних висновків хронічного алкоголізму або захворювання на наркоманію ОСОБА_3, враховуючи малолітній вік дитини, час, який минув з моменту припинення сімейних відносин між подружжям та оголошенням відповідача у розшук, що не дає відповідачу можливість в повній мірі реалізувати свої батьківські права щодо сина.

З таким висновком колегія суддів не може не погодитись.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

У п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Звертаючись до суду з позовом і в апеляційній скарзі позивачка зазначала про те, що відповідач не проживає і не спілкується з дитиною, не бере участі у її вихованні і не цікавиться її життям, не сплачує аліменти, скоїв злочин передбачений ч.5 ст.260 КК України та виїхав на непідконтрольну Україні територію, а тому є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина.

Разом з тим, для позбавлення батьківських прав недостатньо впевнитися у невиконанні обов'язків по вихованню дитини. Належить також встановити, що батько ухиляється від їх виконання. А це означає, що він завзято, систематично, незважаючи на всі міри попередження продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення , визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина четверта статті 60 ЦПК).

Як під час розгляду справи судом першої інстанції так і в апеляційному суді позивач не надала доказів щодо звернення нею до органів опіки і піклування, служби у справах дитини з приводу неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків і доказів застосування до нього методів впливу з метою зміни свого ставлення до виховання дитини, а також того, що відповідач, незважаючи на всі міри попередження свідомо продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок.

В апеляційній скарзі позивач характеризуючи відповідача з негативної сторони, посилалась на те, відповідач скоїв злочин, передбачений ч.5 ст.260 КК України та приховується від органів досудового слідства.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач знаходиться на непідконтрольній Україні території та що він навмисно ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання малолітнього сина. Не надано до матеріалів справи і характеристик відповідача, які б характеризували його з негативної сторони.

Як закріплено в ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 7 липня 1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

Наявність заборгованості по сплаті аліментів та заборгованості по поверненню кредитних коштів не є наслідком позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини.

Судом також правомірно не прийнято до уваги пояснення допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки про обставини ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських прав їм відомо зі слів позивача, про що вони пояснили в суді.

Відповідно до змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В ч.ІІ ст.3 Конвенції ООН про права дитини, від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року зазначено: Держави - учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні їй для її благополуччя, беручі до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів і інших осіб, які відповідають за нею за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Бережливе ставлення до батьківських прав, намагання зберегти їх до громадянина і його дитини пояснює важливу обставину, мається на увазі, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші способи впливу виявились безрезультатними.

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

С.А.Попова