Номер провадження: 22-ц/785/3614/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання дитини та часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року,

встановила:

25.02.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, в подальшому уточнивши його, та просив зменшити розмір аліментів, що сплачуються ним на користь ОСОБА_3 відповідно до договору між батьками про виховання та утримання дитини від 27.08.2011 року на утримання сина ОСОБА_5 до 15000, 00 грн. щомісячно; звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, за період з травня місяця 2015 року по грудень місяць 2016 року включно в частині заборгованості у розмірі 671699, 98 грн., залишивши за ним обовязок сплатити заборгованість у розмірі 300000,00 грн.

ОСОБА_2 обґрунтовував позовні вимоги тим, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 28.05.2002 року, який було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2011 року. Під час перебування у шлюбі 03.03.2003 року у них народилась дитина - ОСОБА_5, який залишився проживати разом з ОСОБА_3 27.08.2011 року між сторонами було укладено договір про виховання та утримання дитини, згідно з яким ОСОБА_2 зобовязався щомісячно сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 2000,00 доларів США. ОСОБА_2 зазначав, що вказуючи у договорі вищевказану суму аліментів сторони виходили також з того, що ОСОБА_3 разом з сином проживали в м. Москві, і значна сума коштів витрачалась на переїзди дитини до України для побачень з ним.

Також позивач зазначав, що з травня місяця 2015 року він не має змоги оплачувати аліменти у вказаному в договорі розмірі, у звязку з стрімким зростанням курсу долара США в порівнянні з курсом діючим на момент укладення договору, а також у звязку зі значним зменшенням обсягу доходів, отриманих ним як підприємцем від діяльності ТОВ «Раді.О», керівником якого він являється. До того ж, він оплачує кредитну заборгованість перед ПАТ «Південний» за кредитним договором, який був укладений з метою придбання квартири АДРЕСА_1, в якій на даний час мешкає ОСОБА_3 разом з сином.

Крім того, позивач зазначав, що 10.09.2015 року в нього у новому шлюбі народилась донька, внаслідок чого в нього виникли додаткові обовязки фінансового характеру щодо забезпечення доньці рівня життя, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Вищевикладені обставини він вважав достатніми для зменшення судом розмірі аліментів до 15000,00 грн. щомісячно, а також для часткового звільнення його від заборгованості по сплаті аліментів за період з травня місяця 2015 року по грудень місяць 2016 року, виходячи з розміру 15000,00 грн. щомісячно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Вирішено зменшити розмір аліментів, що сплачуються ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відповідно до договору між батьками про виховання та утримання дитини від 27.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за №5088, на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2000 доларів США на 15000 грн. щомісячно, починаючи з набрання законної сили рішенням суду, до досягнення дитиною повноліття, тобто 03.03.2021 року. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких посилалися на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права.

ОСОБА_2 просив скасувати рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за аліментами і ухвалити в цій частині нове рішення, яким звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_3 за період з травня 2015 року по грудень 2016 року включно в частині заборгованості у розмірі 671699,98 грн., залишивши за ним обовязок сплатити заборгованість в розмірі 300 000 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що обставини, на підставі яких позивач просив частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, не можна віднести до обставин, які у розумінні ст. 197 СК України дають підстави для відповідного звільнення, оскільки ч. 2 ст. 197 СК України не встановлює конкретного вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. ОСОБА_2вважає, що обставини, наведені у позові, які мали місце у період, за який виникла спірна заборгованість за аліментами, у своїй сукупності є такими, що мають істотне значення у розумінні ст. 197 СК України, є поважною причиною виникнення у нього заборгованості за аліментами і слугують підставою часткового звільнення від сплати цієї заборгованості.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 просив рішення суду в частині задоволення вимоги про зменьшення розміру аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволені зананчених позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що, судом першої інстанції не враховано те, що зміна умов договору про сплату аліментів здійснюється з дотриманням умов ЦК України, а зміна розміру аліментів, передбачених цим договором можлива виключно шляхом зміни умов цього договору. Вимога про внесення змін до Договору про утримання по справі не заявлена, судом не розглядалася та в оскаржуваному рішенні, не вирішена. Позивач не скористався своїм правом заявити вимогу про внесення змін до Договору про утримання, а суд, відповідно, цю вимогу не розглядав, тому, на думку ОСОБА_4, рішення суду в цій частині суперечить частині 1 статті 629 ЦК щодо обовязковості виконання договору, згідно умов якого змінення суми та строків договору можливе лише за згодою сторін. Посилання суду на статтю 273 СК України щодо права суду змінити встановлений розмір аліментів не спростовує необхідності дотримання процедури внесення змін до договору про сплату аліментів у випадку, якщо такий договір був сторонами укладений та нотаріально посвідчений. Крім того, ОСОБА_4 вважає помилковим висновок районного суду про те, що погоджуючи суму аліментів сторони виходили також з того, що значна сума коштів витрачалась на переїзди дитини до України для побачень з батьком, оскільки розмір аліментів, погоджений сторонами, не містить посилань на залежність цього розміру від витрат на переїзди дитини. Також зазначає, що судом невірно оцінено матеріальний стан ОСОБА_2, оскільки наявені в маткеріалах справи довідки про його заробітну його плату як генерального директора ТОВ «Радіо.О.» за період з 01.05.2015 року по 31.12.2016 року не підтверджують погіршення його матеріального стану за вказаний період та не враховані дані про витрати ОСОБА_2, а саме розмір сплачених банківським установам грошових коштів, його тривали поїздки за межі України, придбання транспортного засобу. Окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення ОСОБА_4 вважає участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляціну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 необхідно відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про зменшити розмір аліментів, що сплачуються ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відповідно до договору між батьками про виховання та утримання дитини від 27.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за №5088, на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2000 доларів США на 15000 грн. щомісячно, починаючи з набрання законної сили рішенням суду, до досягнення дитиною повноліття, тобто 03.03.2021 року, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 28.05.2002 року. В шлюбі у них народилась дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД №167442. У свідоцтві про народження батьком дитини вказаний ОСОБА_2

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2011 року шлюб між сторонами було розірвано, а син залишився проживати разом з відповідачкою.

На підставі ст. 189 СК України, 27.08.2011 року між сторонами було укладено договір про виховання та утримання дитини, згідно п.3 якого позивач зобовязався щомісячно сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 15 941,40 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.08.2011 року складало 2 000,00 дол. США.

В указаному пункті договору також зазначено, що зміна суми та строків договору можлива за згодою сторін. В разі зміни офіційного курсу долара США за даними НБУ сума договору у гривні підлягає корегуванню пропорційно зміни цього курсу без додаткового погодження сторін.

Відповідно до п.2 вказаного договору, сторони домовились, що після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_5 постійно проживає зі своєю матірю у Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_2. При цьому, 2 рази на місяць з вечора пятниці до вечора неділі другого та четвертого тижня кожного місяця, а також протягом всього часу канікул, передбачених шкільною програмою Російської Федерації, включаючи 3 літніх місяці, дитина буде перебувати у батька. ОСОБА_3 при цьому гарантує оплату всіх витрат у період поїздок дитини до батька.

Суд погодився з доводами позивача про те, що погоджуючи суму аліментів сторони виходили також з того, що значна сума коштів витрачалась на переїзди дитини до України для побачень з позивачем.

У судовому засіданні також доведено, що в 2013 році ОСОБА_3 разом з сином повернулась до України, та проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, що не заперечувалось представником відповідачки в судовому засіданні. Тобто, відпала необхідність у здійсненні значних витрат на оплату поїздок дитини до батька з м. Москви до м. Одеси.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 є генеральним директором ТОВ «Раді.О», дохід якого в четвертому кварталі 2011 року складав 491636,00 грн., про що свідчить відповідний звіт, поданий позивачем до ДПІ Приморського району м. Одеси.

Враховуючи наведене, суд вважав доведеним факт того, що середньомісячний обсяг доходу позивача як підприємця у 2011 році давав йому можливість сплачувати на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина в сумі, еквівалентній 2 000,00 дол. США щомісячно.

Проте, як вбачається з податкових декларацій ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, загальна сума доходу за 2015 рік склала 47796, 00 грн., а за 2016 рік 4632, 00 грн.

З відповідних довідок про доходи ОСОБА_2, як генерального директора ТОВ «Раді.О», вбачається, що його загальна сума доходу за період з 01.05.2015 року по 31.10.2015 року становить 8383, 27 грн., за період з 01.08.2015 року по 31.01.2016 року становить 10183, 27 грн., за період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року становить 11610, 04 грн., та за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року становить 13113,91 грн.

10.09.2015 року в позивача народилась донька ОСОБА_7. Тобто, в позивача виникли додаткові обовязки фінансового характеру щодо забезпечення доньці рівня життя, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Суд не прийняв до уваги посилання позивача як на підставу для задоволення вимог щодо зменшення розміру аліментів на той факт, що він оплачує кредитну заборгованість перед ПАТ «Південний» за кредитним договором, оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.12.2016 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_3 було стягнуто на користь ОСОБА_2 боргові зобовязання перед вказаним банком в розмірі 2263 564,38 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України гарантовано, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В силу ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Якщо між батьками укладений договір про сплату аліментів, визначений у ньому розмір коштів на утримання дитини може бути змінений за домовленістю між ними. У випадку виникнення спору заінтересована сторона може звернутися до суду з вимогою про зміну встановленого в договорі розміру аліментів.

Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

За правилами п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

За змістом 1 ст. 184 СК України суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Врахувавши те, що позивач як фізична особа-підприємець отримує нерівномірний дохід від підприємницької діяльності, то суд вважав обґрунтованим встановити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Проаналізувавши вищевказані обставини та норми права, суд першої інстанції, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру аліментів, що сплачуються ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відповідно до договору між батьками про виховання та утримання дитини від 27.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за №5088, на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 15 000,00 грн. щомісячно, починаючи з набрання чинності рішенням суду.

Суд не погодився з доводами представника відповідачки, що непредявлення позову про внесення змін до договору між батьками про виховання та утримання дитини від 27.08.2011 року у звязку з істотною зміною обставин на підставі частини 1 ст. 629 ЦК України унеможливлює задоволення позову у дійсній справі.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, передбачений ч. 1 ст. 11 ЦПК України, і той факт, що позивач сам визначив розмір аліментів, які він готовий сплачувати на утримання свого сина ОСОБА_5 на рівні 15000,00 грн. на місяць, суд оцінював відповідний розмір аліментів тільки з точки зору забезпечення інтересів дитини, без врахування можливості позивача сплачувати щомісячно таку суму.

При постановленні рішення, суд також виходив з того, що ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»: з 1 січня 2016 року 1 455, 00 грн., з 1 травня 2016 року 1 531, 00 грн., з 1 грудня 2016 року 1 689, 00 грн. Таким чином, з урахуванням рівності обовязків батьків з утримання дитини сума матеріального забезпечення ОСОБА_5 в разі зменшення аліментів до 15000,00 грн. щомісячно не порушить право дитини на гідний рівень життя.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта-відповідача, що зміна розміру аліментів, передбачених договором можлива виключно шляхом зміни умов цього договору в передбаченому ЦК України способом, оскільки вважає, що зміна розміру аліментів регулюється спеціальними нормами СК України, а саме статею 192 СК України.

Доводи апелянта-відповідача, що договірний розмір аліментів на рівні 2000 доларів США (п. 3 договору між батьками про виховання та утримання дитини від 27.08.2011 року) не був пов'язаний з обовязком ОСОБА_3 оплачувати поїздки дитини до батька з м. Москва, РФ, до м. Одеса (п. 2 названого договору), оскільки відповідні умови встановлені різними пунктами зазначеного договору спростовуються тим, що у заочному рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 25.09.2012 року у справі №1522/13171/11, яке набрало законної сили 30.04.2013 року, зазначено, що ОСОБА_3 у цій справі вказала, що за договором про виховання та утримання дитини вона взяла на себе значну кількість витрат на те, щоб дитина мала можливість відвідувати батька, через що розмір аліментів вважала не таким значним. Таким чином, самою ОСОБА_3 підтверджено зв'язок між встановленим договором розміром аліментів та її обовязком здійснювати оплату поїздок дитини до батька. Крім того, розмір аліментів та обовязок ОСОБА_3 оплачувати поїздки дитини до батька з м. Москва, РФ, до м. Одеса були встановлені одним договором про виховання та утримання дитини, що свідчить про системне врегулювання сторонами взаємоповязаних питань і щодо утримання дитини, і щодо порядку участі кожного з них у вихованні дитини. Врегулювання порядку участі у вихованні дитини батьком, який проживає окремо та в іншій країні і бажає мати особисте спілкування з дитиною, передбачає одночасне та повязане з цим вирішення питання про здійснення витрат на оплату поїздок дитини до батька, що свідчить про повязаність п.2 і п.3 договору.

Враховуючи, що у 2013 році відповідач з сином повернулись проживати у м. Одесу, то відпала необхідність у здійсненні нею витрат на оплату поїздок дитини до батька.

Послання в апеляційній скарзі на участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, на думку колегії суддів є безпідставними з огляду на таке.

Згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ветштайн проти Швейцарії» особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного.

Позивач-апелянт не довів колегії суддів, про упередженість судді.

Відмволяючи в частковому звільненні позивача від сплати заборгованості за аліментами, суд першої інстанції виходив з того, що причини, зазначені позивачем щодо зменшення розміру аліментів, не можна віднести до обставин, що у розумінні ст. 197 СК України, дають підстави для звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у звязку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Таким чином, ч. 2 ст. 197 СК України не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами, надаючи суду можливість у кожній окремій справі на підставі належних доказів оцінити конкретні обставини життя сторін у справі, в тому числі зміни в житті платника аліментів, на посилається як на причини виникнення заборгованості, на предмет їх істотності.

Колегія суддів встановила наступні обставини та дійшла таких висновків.

Падіння доходів позивача порівняно з 2011 роком, є поважною причиною виникнення заборгованості, з огляду на те, що розмір зобовязань позивача зі сплати аліментів перебуває у залежності від курсу до долара США, встановленого НБУ, відповідний курс істотно зріс: станом на день укладення договору 27.08.2011 року курс долара США, встановлений НБУ складав 7,97 грн. за 1 долар США, станом на 01.05.2015 року - 21,04 грн. за 1 долар США, станом на 07.01.2017 року (останній день сплати аліментів за грудень 2016 року) - 26,28 грн. за 1 долар США. Натомість гривневі доходи позивача не тільки не збільшились пропорційно до росту курсу долара США, а навпаки, суттєво зменшилися: відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстрації фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_2 від 09.02.2017 року № 48674, доходи позивача (без урахування доходів як фізичної особи-підприємця) складали: за 2012 рік - 153 270,14 грн.; за 2013 рік - 147 885,65 грн.; за 2014 рік - 99 494,50 грн.; за 2015 рік - 96 790,47 грн.; за 1-3 квартали 2016 року - 26 166,58 грн.

Таким чином, з 2012 року по 2016 рік спостерігається динаміка зменшення доходів, позивача (без урахування доходів як фізичної особи-підприємця). При цьому всі доходи позивач отримував в національній валюті України;

Відповідно до звіту субєкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку ОСОБА_2 від 05.01.2012 року, податкових декларацій фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за 2012-2016 роки, доходи позивача як фізичної особи-підприємця складали: за 4 квартал 2011 року - 491 636,00 грн.; за 2012 рік - 50 967,00 грн.; за 2013 рік - 71 468,00 грн.; за 2014 рік - 39 206,00 грн.; за 2015 рік - 47 796,00 грн.; за 2016 рік - 4 632,00 грн.

Таким чином, порівняно з доходами позивача як фізичної особи-підприємця у 2011 році, доходи позивача у спірний період суттєво скоротилися. При цьому всі доходи позивач отримував в національній валюті України. Зазначені обставини мали місце у період, за який виникла спірна заборгованість позивача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивач став батьком ще однієї дитини, внаслідок чого у позивача виникли додаткові обовязки фінансового характеру щодо забезпечення іншої дитини рівня життя, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Зазначені обставини мали місце у період, за який виник ла спірна заборгованість.

Крім того, колегія суддів вважає, що істотною обставиною є той факт, що у відповідача відпала значна частина витрат, які враховувалися сторонами при визначення розміру аліментів у договорі між батьками про виховання та утримання дитини від 27.08.2011 року. Так, вказаним договором передбачено, що відповідач разом з сином проживатимуть у м. Москва, Російська Федерація. Відповідач як отримувач аліментів гарантувала оплату всіх витрат у період поїздок дитини до батька 2 рази на місяць з вечора пятниці до вечора неділі другого та четвертого тижня кожного місяця, а також протягом всього часу канікул, включаючи 3 літніх місяці.

Судом встановлено, що у 2013 році відповідач з сином повернулись проживати у м. Одесу за адресою: АДРЕСА_3.

Таким чином, у період, за який виникла спірна заборгованість позивача за аліментами, обєктивно не було необхідності у здійсненні відповідачем значних витрат на оплату поїздок дитини до батька з м. Москви до м. Одеси 2 місяць та на канікули.

У звязку з наведеним вище, слід дійти висновку, що обставини, які вказані позивачем у позові мають істотне значення у розмінні ч. 2 ст. 197 СК України, для задовлення позову про часткове звільнення ОСОБА_2 від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з травня 2015 року по грудень 2016 року включно в частині заборгованості у розмірі 671 699 (шістсот сімдесят одна тисяча шістсот девяносто девять) гривень 98 коп., залишивши за ОСОБА_2 обовязок сплатити заборгованість в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

Заперечень відповіла про відчуження позивачем належної йому земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 29.01.2016 року з метою умисного погіршення позивачем його майнового стану з посиланням на відчуження позивачем належної йому земельної ділянки спростовуються наступним.

Як вбачається з наданої відповідачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 53294220 від 15.02.2016 року, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, тобто продано, а не безоплатно відчужено належну йому земельну ділянку, що зроблено з метою отримання грошових коштів для утримання родини позивача і здійснення розрахунку з кредиторами у звязку з тим, що поточних статків позивача для цього не вистачає. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу від 29.01.2016 року, позивач мав на меті поліпшення, а не погіршення свого поточного матеріального стану.

Твердження представника відповідача щодо несплати позивачем аліментів навіть у сумі, 15000 грн. та стягнення с нього всіх коштів у примусовому порядку шляхом вчинення відповідних виконавчих написів та ухвалення судом відповідних рішень, спростовується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2015 року у справі №522/5312/15-ц, яким встановлено добровільну сплату позивачем частини аліментів за спірний у справі № 522/5312/15-ц період (20 000,00 грн. - за вересень 2014 року; 12 950,00 грн. - за жовтень 2014 року, 16 000,00 грн. - за листопад 2014 року, 16 000,00 грн. - за грудень 201.4, року, 8 000,00 грн. - за січень 2015 року). Платежі, що здійснювалися позивачем на користь відповідача з травня 2015 року, зараховувалися як погашення заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці, при цьому заборгованість розрахована виходячи з сум, еквівалентних 2 000 доларів СІЛА на місяць (42 000 - 54 000 грн. на місяць).

Зазначені обставини підтверджують, а не спростовують, що ОСОБА_2 втратив можливість сплачувати аліменти у сумі 2000 доларів США на місяць, і з труднощами, в межах своїх здібностей та фінансових можливостей розраховується за вже виниклою заборгованістю, яка визначена рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2015 року за період з вересня 2014 року по квітень 2015 року включно у загальному розмірі 225315,32 грн., у звязку з чим і потребує зменшення розміру аліментів та часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Отже, підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позову не невідповідають обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального прва, а тому рішення суду першої інстанцій увідповідності до п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляціну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 року в частині відмови у задоволені позовних вимог про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам скасувати і ухвалити у цій частині нове, яким звільнити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з травня 2015 року по грудень 2016 року включно в частині заборгованості у розмірі 671 699 (шістсот сімдесят одна тисяча шістсот девяносто девять) гривень 98 коп., залишивши за ОСОБА_2 обовязок сплатити заборгованість в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_8