№ 201/3698/17
провадження 2/201/1425/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту та поділ майна подружжя і стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 березня 2017 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки, поділ майна подружжя і стягнення витрат. Позивач у своїй заяві посилається на те, що він, ОСОБА_1, перебував з відповідачем ОСОБА_2 у законному шлюбі з 04 жовтня 1991 року. Від цього шлюбу, спільного мешкання та таких відносин мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3. Вказані обставини мають докази. Вони спільно мешкали, вели спільне сумісне господарство та підтримували сімейні відносини. Згодом 12 листопада 2004 року цей їх шлюб було фактично припинено, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу І-КИ № 284800 від 12 листопада 2004 року. Проте після розірвання шлюбу вони фактично продовжували проживати однією родиною, про даний факт свідчить їх сумісне проживання у м. Дніпропетровську за адресою АДРЕСА_1; вони разом вели спільне господарство, побут, сплачували комунальні послуги, разом проводили відпочинок. Під час їхнього проживання родиною, ними було спільно набуте рухоме та нерухоме майно: автомобіль НОМЕР_1, номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина; цей автомобіль був придбаний 11 листопада 2005 року за спільні кошти, про що свідчить технічний паспорт автомобіля; та квартира, загальною площею 80.6 кв. м, розташована за адресою АДРЕСА_2. Квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 1994 року, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та внесений до реєстру за № 4-1035. Проте з грудня 2014 року сімейні відносними між сторонами фактично припинилися. Встановити домовленості щодо поділу означеного майна в той час їм своєчасно нам не вдалося і тому він змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Зараз спільно мешкати їм не можливо, у них склалися неприязні стосунки. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив встановити юридичний факт і поділити спільне майно наступним чином: встановити факт сумісного проживання однією сімєю (родиною) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 червня 2004 року по 01 грудня 2014 року, визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя позивача і відповідача: автомобіль НОМЕР_1,номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина, придбаний 11 листопада 2005 року та в порядку поділу майна, що є у їх спільній сумісній власності, визначити, що ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль НОМЕР_1, номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина, придбаний 11 листопада 2005 року, оскільки вказана їх спільна квартира залишилася відповідачці, стягнути судові витрати, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та день слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердила викладене в них і не заперечувала проти задоволення позову, розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, за наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем ОСОБА_2 у законному зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 1991 року. Від цього шлюбу, спільного мешкання та таких відносин мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3. Вказані обставини мають докази. Вони спільно мешкали, вели спільне сумісне господарство та підтримували сімейні відносини. Згодом 12 листопада 2004 року цей їх шлюб було фактично припинено, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу І-КИ № 284800 від 12 листопада 2004 року. Проте після розірвання шлюбу вони фактично продовжували проживати однією родиною, про даний факт свідчить їх сумісне проживання у м. Дніпропетровську за адресою АДРЕСА_3; вони разом вели спільне господарство, побут, сплачували комунальні послуги, разом проводили відпочинок. Під час їхнього проживання родиною, ними було спільно набуте рухоме та нерухоме майно: автомобіль НОМЕР_1, номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина; цей автомобіль був придбаний 11 листопада 2005 року за спільні кошти, про що свідчить технічний паспорт автомобіля; та квартира, загальною площею 80.6 кв. м, розташована за адресою АДРЕСА_2. Квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 1994 року, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та внесений до реєстру за № 4-1035. Проте з грудня 2014 року сімейні відносними між сторонами фактично припинилися. Встановити домовленості щодо поділу означеного майна в той час їм своєчасно нам не вдалося і тому він змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Зараз спільно мешкати їм не можливо, у них склалися неприязні стосунки. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини цього факту підтверджуються, крім вимог та наданих документів, також письмовими поясненнями сторін. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном та ін. позивач вимушений був звертатися до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки в певний час.

Суд вважає заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем ОСОБА_2 у законному зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 1991 року. Від цього шлюбу, спільного мешкання та таких відносин мають одну спільну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_3. Вони спільно мешкали, вели спільне сумісне господарство та підтримували сімейні відносини. Згодом 12 листопада 2004 року цей їх шлюб було фактично припинено, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу І-КИ № 284800 від 12 листопада 2004 року. Після розірвання шлюбу вони фактично продовжували проживати однією родиною за адресою АДРЕСА_4; вони разом вели спільне господарство, побут, сплачували комунальні послуги, разом проводили відпочинок. Під час їхнього проживання родиною, ними було спільно набуте рухоме та нерухоме майно: автомобіль НОМЕР_1, номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина; цей автомобіль був придбаний 11 листопада 2005 року за спільні кошти; та квартира, загальною площею 80.6 кв. м, розташована за адресою АДРЕСА_2. Квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 1994 року, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та внесений до реєстру за № 4-1035. З грудня 2014 року сімейні відносними між сторонами фактично припинилися.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що заперечень проти заяви не подано, зустрічні вимоги не заявлено, факт тривалого мешкання заявника по місцю знаходження житла відповідача підтверджується, крім вищенаведеного, також копіями паспортів сторін, технічним паспортом, договором, технічним паспортом, в квартирі є його речі, доказів на спростування позову суду не надано. Позивач не порушує прав фізичних та юридичних осіб, за захистом своїх прав звернувся до суду.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є правом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч. 2 ст. 74 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» (який діяв на час проживання однією сім'єю позивача та відповідача) майно, набуте внаслідок спільної праці особами, які перебували в фактичних шлюбних відносинах і жили однією сім'єю, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За наявності такої угоди спори про поділ майна вирішуються з урахуванням її умов. Якщо ж така угода не укладалася, суд який вирішує спір про поділ майна, визначає розмір часток сторін у відповідності з поданими ними доказами про ступінь їх участі працею в придбанні майна. За відсутності доказів про те, що участь однієї з них була більшою, частки визначаються рівними.

Правовідносини між сторонами також регулюються ст. 63 СК України, згідно якої, чоловік та дружина мають рівні права на майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

У відповідності до Глави 8 Сімейного Кодексу України (ст. 60-71) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин спір між сторонами про поділ спільно нажитого сумісного майна може йти тільки про те майно та речі які вони набули у власність під час шлюбу для сім'ї та в інтересах сім'ї. Також майно яке має спеціальний порядок реєстрації права власності може бути предметом спору між подружжям, якщо цей порядок був виконаний, згідно норми Сімейного Кодексу України розмір часток майна дружини та чоловіка про поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнаються рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі і якщо вони недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, при цьому іншому присуджується грошова компенсація.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного із подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто, речі індивідуального користування,, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були ,придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Вклад до статутного фонду господарського товариства не с об'єктом права спільної власності подружжя, також майно приватного підприємця чи фізичної особи підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя хто не є учасником товариства, і не приймає участі у підприємницької діяльності мас право тільки на частку одержаних доходів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ сумісного майна. Поділ всього майна, яке було сильною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності.

Таким чином, поділу між сторонами підлягає вказане майно придбане ними за час спільного проживання.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Це стосується і транспортних засобів. На даний час вартість автомобіля БМВ Х5 2005 року випуску становить приблизно 140000 грн.

Крім того, шлюбні відносини між сторонами склалися в 1991 році, а отже спірні правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані та повинні розглядатись за правилами Кодексу про шлюб та сімю України 1969 року та Цивільного кодексу України 1963 року (а вищезазначені норми кореспондуються з ними).

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України майно набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мають рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до вимог ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто домовленості про спосіб розподілу спільного майна, то за їх позовом, чи позовом одного з них суд може постановити рішення про розподіл майна в натурі, якщо це можливо без шкоди його господарському призначенню. Відповідно до вимог ст. 49 КпШС України визнання шлюбу недійсним тягне за собою припинення усіх прав та обовязків, передбачених законом, для осіб, що знаходяться у шлюбі, які виникли раніше. До відносин з приводу майна, що було набуте під час недійсного шлюбу, застосовуються правила Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 112 ЦК України 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом або декільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) та без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Вказані норми закону кореспондуються і з нині діючими нормами закону з цих питань.

Отже придбані сторонами в період їх спільного сумісного мешкання як сімї автомобіль НОМЕР_1, номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина; цей автомобіль був придбаний 11 листопада 2005 року за спільні кошти; та квартира, загальною площею 80.6 кв. м, розташована за адресою АДРЕСА_2. Квартира придбана на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 1994 року, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та внесений до реєстру за № 4-1035 - за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя сторін.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, нажите подружжям в період шлюбу, належить чоловіку і дружині на правах загальної спільної власності.

Відповідно до ч.1ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сімї.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і в частині поділу спільного майна подружжя.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності позивача відповідачем на вказаний автомобіль частину їх спірного майна фактично не оспорюється і визнається.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, сторони могли б в передбаченому законом порядку скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем частини позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і встановити факт сумісного проживання однією сімєю (родиною) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 червня 2004 року по 01 грудня 2014 року, визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2: автомобіль НОМЕР_1,номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина, придбаний 11 листопада 2005 року, в порядку поділу їх майна, що є у їх спільній сумісній власності, визначити, що ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль НОМЕР_1, номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина, придбаний 11 листопада 2005 року.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про встановлення юридичного факту і поділ майна подружжя, стягнення витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 112 ЦК України в редакції закону 1963 року; ст. ст. 15, 16, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. ст. 22, 29, 49 КпШС України; ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 17, 60, 69, 70, 71, 74 СК України ст. ст. 3, 4, 10, 11, 58-61, 209, 212-215, 218, 224-226, 256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Встановити факт сумісного проживання однією сімєю (родиною) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 червня 2004 року по 01 грудня 2014 року.

Визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2: автомобіль НОМЕР_1,номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина, придбаний 11 листопада 2005 року.

В порядку поділу майна, що є у їх спільній сумісній власності, визначити, що ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль НОМЕР_1, номер кузову № wbafa110401t57107, 2005 року випуску, колір - сіра перлина, придбаний 11 листопада 2005 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя