Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/3149/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

15 лютого 2017 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Кондра Ю.Ю.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області, Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, Відділення дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві, Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, Полтавської обласної державної адміністрації, Полтавської обласної ради, Полтавської міської ради про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 15 червня 2016 року звернувся в суд з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди, який неодноразово уточнював.

В поданих до суду заявах вказував на тривале не вирішення цивільного позову в кримінальній справі, безкарність без права оскарження, використання неіснуючої групи інвалідності, свою незгоду з судовими рішеннями та відсутність у судів можливості самостійно змінювати свої судові рішення.

Зазначав, що звертається як водій оперативного автомобіля з довічним каліцтвом, отриманим при виконанні службових обовязків, вказував на наявність обовязку в держави щодо відшкодування шкоди.

З посиланням на норми ст. 1197, 1207 ЦК України, враховуючи уточнення, які подавав 23 червня 2016 року та 14 лютого 2017 року, заявляв вимоги щодо відшкодування пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, як втраченого заробітку 3200 грн. х 5 = 1600 грн., пенсії 800 грн., 15 % втрати працездатності 2400 грн., 10000 грн. моральної шкоди за судовим рішенням, 2083 грн. індексації, встановлення щомісячних страхових виплат 1087 грн., відшкодувань за придбані ліки близько 2000 грн., пенсійні втрати 3625 грн., група інвалідності 3200 грн., діюча інвалідність 3625 грн., 16720 завданої моральної шкоди, 28277 грн. щомісячна сума завданих втрат. Просив зобовязати відшкодувати борг за 150 місяців 2652 450 грн. та 50000 грн. за страховим полісом, що всього складає 2702450 грн.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги до всіх з відповідачів та пояснив, що саме ОСОБА_3 загін спеціального призначення ГУ ДС України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області, як роботодавець має обовязок по відшкодуванню спричиненої йому шкоди, в тому числі і щодо відшкодування моральної шкоди. Також вказував, що зазначеним відповідачем не виконано обовязки зі страхування, невірно враховано складові його заробітної плати для подальшого визначення розміру відшкодування. Також не погоджується з встановленим ступенем втрати працездатності 15 % та вважає, що ступінь втрати працездатності складає 40 % і відповідно до зазначеного розміру має бути визначено розмір страхової виплати. Решта відповідачів на думку позивача мають нести відповідальність по відшкодуванню спричиненої йому шкоди спільно з ОСОБА_3 загоном спеціального призначення ГУ ДСНС України у Полтавській області, оскільки шкоду було спричинено спільними діями відповідачів.

Представник Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог до управління заперечувала.

Інші відповідачі в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, подали до суду заяви з проханням розглядати справу без їхньої участі.

Суд, заслухавши пояснення та обґрунтування позивача, представника Полтавського обєднаного управління ПФ України Полтавської області, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 20 липня 2004 року близько 1 голини 50 хв. ОСОБА_4, керуючи автомобілем ВАЗ-21099, державний номер НОМЕР_1, в стані алкогольного спяніння, рухаючись по вул. Ціолковського від вул. Алмазної в напрямку вул. Грушевського в м. Полтаві на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг Грушевського-Ціолковського, не виконавши вимоги дорожнього знака 2.1. «Дати дорогу», не надавши перевагу в русі, виїхав на вищевказане перехрестя та допустив зіткнення з автомобілем УАЗ-469, державний номер 1378Ч1 під керуванням ОСОБА_1, який рухався по вул. Грушевського від вул. Калініна в напрямку вул. Красіна в м. Полтаві. В результаті зіткнення автомобілів ОСОБА_1 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження по ознаці тривалого розладу здоровя.

Дані обставини встановлені вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 29 червня 2005 року, який в цій частині вступив в законну силу, тому відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України обовязкові для суду.

На час вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач ОСОБА_5 перебував в трудових відносинах з Східним регіональним спеціальним (воєнізованим) аварійно-рятувальним загоном Державної спеціалізованої (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби МНС України.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 29 червня 2005 року також було вирішено питання щодо відшкодування ОСОБА_4 ОСОБА_1 моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 серпня 2005 року збільшено розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, стягнуто моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Також встановлено, що актом спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався 20 липня 2004 року у Східному регіональному спеціальному (воєнізованому) аварійно-рятувальному загоні Державної спеціальної (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби МНС України від 05 серпня 2004 року № 14 визнано нещасний випадок з ОСОБА_1 як нещасний випадок на виробництві зі складанням акту за формою Н-1.

Позивач ОСОБА_1 був оглянутий обласною МСЕК № 1 27 січня 2005 року на підставі направлення МСЕК ф.008/о, оформленого 4 МКЛ м. Полтави від 11 січня 2015 року; акту про нещасний випадок на виробництві № 14 ф. Н-1 від 05 серпня 2014 року; направлення адміністрації для встановлення ступеню втрати професійної працездатності (Східний регіональний спеціальний (воєнізований) аварійно-рятувальний загін від 13 грудня 2004 року № 04/4112).

За висновком МСЕК від 27 січня 2005 року ОСОБА_1 встановлено стійку втрату працездатності 15 % безстроково.

Як встановлено судом, зазначене рішення позивачем не оскаржувалося та не є предметом оскарження в даній справі.

При цьому позивач, незважаючи на неодноразові рекомендації, не звертався до лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання для розгляду питання наявності підстав для направлення на МСЕК.

Тому посилання позивача ОСОБА_1 на наявність встановленої стійкої страти працездатності 40 % не підтверджується зібраними в справі доказами, є безпідставним.

Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві Полтавської області всі виплати, право на отримання яких має позивач відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» проводяться своєчасно та в повному обсязі відповідно до наданих документів.

Зокрема, як встановлено судом, Фондом позивачу ОСОБА_1 призначено і виплачено одноразову допомогу в розмірі 9707,70 грн. та щомісячну страхову виплату в розмірі 97,08 грн. з 27 січня 2005 року. В подальшому розмір страхової виплати неодноразово перераховувався.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, призначену з 28 листопада 2001 року зі зниженням пенсійного віку за стаж роботи по списку № 2 тривалістю 13 років 11 місяців 8 днів, його пенсійне забезпечення реалізовується відповідно до вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Позивач ОСОБА_1 з даним позовом до суду звернувся до відповідачів саме з вимогами про відшкодування шкоди.

Правила застосування одного із найрозповсюдженіших способів захисту цивільних прав - відшкодування збитків, а також інших способів відшкодування майнової шкоди визначає стаття 22 ЦК України, згідно з якою особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як встановлено судом, вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди неодноразово були предметом судового розгляду.

Зокрема, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2008 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Полтаві про стягнення майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 10 грудня 2008 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства Спеціальна воєнізована аварійно-рятувальна частина «Державної спеціалізованої (воєнізованої) аварійно-рятувальної служби МНС України, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Полтаві про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсаційних виплат, майнової та моральної шкоди відмовлено.

Також судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 загоном спеціального призначення ГУ державної служби України з НС у Полтавській області в повному обсязі виконано обовязки роботодавця при настанні нещасного випадку з ОСОБА_1

Даний відповідач прав позивача не порушував, відповідно, збитків не завдавав.

Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що вимоги до цього відповідача заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи діє відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. N 1317.

Порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями визначає Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. N 1317.

Згідно з п. п. 23., 24. зазначеного Положення у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або інвалід має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров'я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров'я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення. Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ.

Позивач ОСОБА_1 відповідне рішення МСЕК не оскаржував, наявність протиправних дій даного відповідача не встановлена судом, тому вимоги до нього є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення).

Оскільки індивідуальна програма реабілітації інваліда, складена на імя ОСОБА_1, не передбачає відповідних потреб, у Фонду відповідно відсутні повноваження з фінансування таких витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 до Відділення дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві.

Дослідними в справі доказами також не встановлено протиправність дій Полтавського обєднаного управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області, відсутні підстави вважати спричинення позивачу даним відповідачем будь-яких збитків, тому в цій частині вимоги ОСОБА_1 є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідачі по справі Полтавська обласна державна адміністрація, Полтавська обласна рада та Полтавська міська рада в жодні правовідносини з позивачем не вступали та прав позивача не порушували, тому вимоги ОСОБА_1 до цих відповідачів є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Натомість, як встановлено дослідженими в судовому засіданні доказами, зазначеними відповідачами неодноразово на звернення позивача ОСОБА_1 в межах наявних повноважень та компетенції неодноразово надавалися відповіді з розясненням норм чинного законодавства, в тому числі і щодо процесуального порядку оскарження судових рішень, щодо порядку відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, щодо встановлення групи інвалідності.

Відповідно до норм ст. 1197 ЦК України, на яку позивач ОСОБА_1 посилався в поданих до суду позовних заявах та в судовому засіданні передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Для визначення розміру відшкодування у разі професійного захворювання може братися до уваги за бажанням потерпілого середньомісячний заробіток (дохід) за дванадцять або за три останні календарні місяці перед припиненням роботи, що було викликано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку.

При цьому статтею 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Аналіз наведених норм свідчить, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності для застосування ст. 1195 ЦК України є відповідний висновок медико-соціальної експертної комісії з визначення процента втрати працездатності.

Як встановлено судом, на час отримання ушкодження здоровя позивач працював, позивачу ОСОБА_1 встановлено саме 15 % втрати працездатності, виходячи з якого і здійснюються відповідні виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Статтею 1207 ЦК України, на яку також посилається позивач, визначено обовязок держави відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров'я, зокрема, за умови, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Щодо нещасного випадку, який стався 20 липня 2004 року з ОСОБА_1 вироком суду встановлено винну особу, яким є ОСОБА_4

Звертаючись до суду з відповідним позивом, позивач ОСОБА_1, заявляючи вимоги до відповідачів про відшкодування шкоди, не обґрунтовує свої вимоги неплатоспроможністю ОСОБА_4

Тому відсутні правові підстави для застосування судом норм статті 1207 ЦК України.

При вирішенні справи суд також виходить з того, що здійснюючи судочинство, суд не наділений повноваженнями щодо встановлення групи інвалідності та визначення ступеню втрати працездатності.

Наявність індивідуальної програми реабілітації інваліда № 16, виготовленої на імя ОСОБА_1, не є свідченням встановлення позивачу відповідної групи інвалідності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, оскільки він є особою, яка звільнена від сплати судового збору.

Тому судові витрати за розгляд справи судом слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 209, 213- 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 загону спеціального призначення Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Полтавській області, Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, Відділення дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Полтаві, Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, Полтавської обласної державної адміністрації, Полтавської обласної ради, Полтавської міської ради про відшкодування шкоди відмовити.

Судові витрати за розгляд справи судом віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_6

Суддя Н.Л.Яковенко

15.02.2017