АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

секретар Окармус О.М.

з участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09 лютого 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Зазначав, що 08 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_2 позичив у нього 4500 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 31 грудня 2014 року. Передача коштів підтверджується розпискою від 08 квітня 2014 року року, власноручно складеною ОСОБА_2

Посилаючись на те, що в обумовлений строк відповідач не повернув позичені грошові кошти, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму еквівалентну 4500 доларів США - 117052 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 09 лютого 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 117052 грн боргу за договором позики. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що 08 квітня 2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу кошти в сумі 4500 доларів США, а відповідач зобовязався повернути грошові кошти у такій самій сумі у строк до грудня 2014 року.

Це стверджується розпискою (а. с. 4).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 529 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 3 указаної статті позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Встановивши, що відповідач не виконав умови договору та не повернув суму позики, суд першої інстанції у межах заявлених вимог стягнув з відповідача суму позики у гривневому еквіваленті, що відповідає нормі ст. 533 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, відповідач в суді першої інстанції стверджував, що насправді фактично позичив 2500 доларів США, а 2000 доларів США складали проценти за користування коштами; ним було повернуто позивачу кошти у розмірі 1000 доларів США шляхом передачі зарплатної картки, з якої останній самостійно знімав кошти; крім того, він повернув позивачу 700 доларів США, після чого ОСОБА_1 написав розписку, що не має до нього претензій.

Апелянт посилається на неврахування судом таких пояснень як і відповідних показань свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказом передачі спірної суми коштів відповідачу є вказана розписка.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами запису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповіжно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем допустимими доказами не доведено отримання позики у меншому розмірі ніж тому, що вказаний у розписці.

Недоведеними є і доводи відповідача про повернення ним позики.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобовязанні вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Оригінал розписки відповідача про отримання ним спірної суми знаходиться у позивача.

Відповідачем належними та допустимими доказами (розпискою позикодавця) не доведено повернення ним позики.

Посилання відповідача на показання свідків, твердження про те, що у нього була розписка про повернення боргу не є належними та допустимими доказами повернення ним боргу за договором позики.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі належним чином зясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Черінвці від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.В. Яремко

Судді: Н.К. Височанська

ОСОБА_7