АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №641/8227/16ц
Провадження № 22-ц /790/574/17 Головуючий 1 інст. - Колодяжна І.М.
Категорія: договірні Доповідач - Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Піддубного Р.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мусієнко Олена Іванівна, про визнання права власності на ? частину квартири та зміну умов договору довічного утримання, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив:

- визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- змінити договір довічного утримання, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. від 15 вересня 2009 року №2488, і вважати, що відчужувачем 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, а набувачем - ОСОБА_1.

Посилався на те, що 15 вересня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (відчужувачі) та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (набувачі) уклали договір довічного утримання, який був нотаріально посвідчений.

За умовами цього договору відчужувачі передали у власність набувачам по 1/2 частині зазначеної вище квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач сплатив брату - ОСОБА_2 грошову компенсацію за його частку у майні, що належала батькові - ОСОБА_5, а тому претендує на визнання за собою права на 1/2 частину квартири, що є предметом договору довічного утримання. Крім того зазначає, що після смерті батька усі обов'язки по утриманню матері - ОСОБА_6 виконує саме він без участі брата - ОСОБА_2, а тому виникла необхідність у зміні умов договору довічного утримання. У зв'зку зі смертю однієї з сторін правочину внести зміни до договору поза судовим шляхом не уявляється можливим, як і оформити купівлю позивачем частки квартири у свого брата.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 жовтня 2016 року, описка в якому була усунута ухвалою того ж суду від 09 листопада 2016 року, позов задоволено частково - суд змінив договір довічного утримання від 15 вересня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І., та зазначив, що відчужувачем 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, а набувачем - ОСОБА_1; в іншій частині позовних вимог суд відмовив, вирішив питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити його позов в частині вимоги про визнання за ним права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, а в іншій частині рішення залишити без змін. Посилається на те, що висновок суду про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності не відповідає фактичним обставинам у справі.

Інші особи, які брали участь у справі, рішення суду не оскаржують.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року №12, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Як зазначене вище, в частині задоволення позовних вимог про внесення змін до договору довічного утримання рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції рішення переглядається лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримала, представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення скарги не заперечував. ОСОБА_6, яка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилась.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири, суд першої інстанції виходив з того, що за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 не зареєстровано. При цьому суд послався на умови договору довічного утримання (п.11) та приписи ст.748 та ч.4 ст.334 ЦК України.

Судова колегія з таким висновком не погоджується, оскільки як вірно зазначив позивач в апеляційній скарзі, такий висновок не відповідає фактичним обставинам у справі, адже право власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_2 зареєстровано у передбаченому законом порядку на підставі договору довічного утримання.

За таких обставин рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 жовтня 2016 року необхідно змінити, скасувавши в частині вирішення позовних вим про визнання права власності на 1/2 частину квартири, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовити з інших підстав.

Статтями 744,745 ЦК України (в редакції на час укладення договору) передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню; договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

За приписами ст. 746 цього Кодексу якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним.

Статтею 747 ЦК України передбачено особливості укладення договору довічного утримання (догляду) щодо майна, що є у спільній сумісній власності, та зазначено, що майно, яке належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

Згідно зі ст.748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ст.752 ЦК України у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов'язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов'язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім'ї набувача або іншій особі за їхньою згодою. Відмова відчужувача у наданні згоди на передання обов'язків набувача за договором довічного утримання (догляду) іншій особі може бути оскаржена до суду. У цьому разі суд бере до уваги тривалість виконання договору та інші обставини, які мають істотне значення.

Статтею 754 ЦК України встановлено, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Зі смертю відчужувача договір довічного утримання (догляду) припиняється (ст.755 ЦК України).

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

15 вересня 2009 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3 (відчужувачі) та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (набувачі) було укладено договір довічного утримання, який посвідчено приватним нотаріусом Мусієнко О.І. (а.с.4,5).

За умовами договору відчужувачі передали у власність кожному з набувачів по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, яка належала відчужувачам на праві власності. При цьому ОСОБА_1 набував у власність 1/2 частину квартири за згодою дружини - ОСОБА_7. Договором передбачено обов'язок набувачів довічно утримувати ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а у разі смерті - поховати їх з ритуальними послугами. Згідно п.11 договору право власності у набувачів майна виникає з часу Державної реєєстрації (ч.4 ст.334, ст.748 ЦК).

06 жовтня 2009 року кожен з набувачів на підставі зазначеного договору довічного утримання зареєстрував своє право власності на 1/2 частину вказаної квартири (а.с.35,36).

ІНФОРМАЦІЯ_2 один з відчужувачів за договором - ОСОБА_5, помер (а.с.9).

З копії розписки, складеної від імені ОСОБА_2 01 червня 2016 року вбачається, що останній отримав від брата ОСОБА_1 гроші в сумі 20000 доларів США в еквіваленті за 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яку він успадкував від батька та матері (а.с.8).

Як на підставу для пред'явлення вимоги про визнання права власності на частину квартири, позивач послався на те, що він сплатив братові - ОСОБА_2 грошову компенсацію за його частку у майні, що належала батькові ОСОБА_5. При цьому судова колегія звертає увагу на те, що за змістом позову вимога про визнання права власності є першою, а внесення відповідних змін до договору є похідною вимогою.

Така вимога ОСОБА_1 не грунтується на законі, а тому не може бути задоволена.

Як зазначено вище, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору довічного утримання. Саме на підставі цього договору ОСОБА_2 набув та зареєстрував право власності на 1/2 частину квартири. Грошові відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сплата грошової компенсацію за частину квартири в еквівалені 20000 доларів США) виходять за межі вказаного договору, адже фактично йдеться про укладення між зазначеними особами договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Слід зазначити, що договір довічного утримання було укладено не від кожного з подружжя окремо, а укладено спільний договір, і відчужувач ОСОБА_6 і наразі є стороною договору, а тому дії ОСОБА_2 направлені на відчуження частини квартири (отримання грошової компенсації від позивача) суперечать положенням ст.754 ЦК України.

Та обставина, що відповідачі проти визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири в судовому порядку не заперечували, не є підставою для задоволення такої вимоги, а може свідчити про відсутність між сторонами спору з цього питання, тоді як судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси (ст.15 ЦПК).

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, п.1ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 жовтня 2016 року змінити - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частину квартири, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді