Справа № 161/6047/16-ц Провадження № 22-ц/773/354/17 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В.Ф.
Категорія: 30 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів Данилюк В.А., Киці С.І.,

з участю секретаря Вергуна Т.С.,

прокурора Бородчук О.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

10 травня 2016 року заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди. Позовні вимоги мотивував тим, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року постановлено визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 2-о від 4 січня 2013 року «Про припинення державної служби ОСОБА_3А.», поновити ОСОБА_3 на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку з 4 січня 2013 року та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_3 11859,54 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 4 січня 2013 року по 21 червня 2013 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року постановлено стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_4 79063,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови суду за період з 22 червня 2013 року по 23 березня 2015 року.

На виконання вищезазначених судових рішень згідно наказів Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 46-о від 5 червня 2015 року та № 92-о від 12 серпня 2015 року проведено нарахування та виплату ОСОБА_3 коштів на суму 90923,14 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3705 від 5 червня 2015 року та № 5078 від 13 серпня 2015 року, а також постановами державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень № 47752546 від 10 червня 2015 року, № 48400153 та 18 серпня 2015 року.

Покликаючись на те, що обовязок відшкодування шкоди, заподіяної установі у звязку з оплатою звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з роботи, прокурор просив в порядку регресу стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області матеріальну шкоду в розмірі 90923,14 грн. та на користь прокуратури Волинської області 1378 грн. сплаченого судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області () 90923,14 грн. матеріальної шкоди, заподіяної у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь прокуратури Волинської області 1378 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав в ній зазначених.

Прокурор Бородчук О.В. апеляційну скаргу не визнала.

Представники позивачів та відповідач в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення прокурора Бородчук О.В., представника відповідача ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, завдану установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно наказу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 2-о від 4 січня 2013 року припинено державну службу начальника управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку ОСОБА_3 з підстав, передбачених п. 6 ст. 30 Закону України «Про державну службу» (а.с. 144-146).

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 жовтня 2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року постановлено визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 2-о від 4 січня 2013 року «Про припинення державної служби ОСОБА_3А.», поновити ОСОБА_3 на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку з 4 січня 2013 року та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_3 11859,54 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 4 січня 2013 року по 21 червня 2013 року (а.с. 14-22).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 25-о від 24 березня 2015 року поновлено ОСОБА_5 на посаді начальника управління Пенсійного фону України в місті Луцьку з 4 січня 2013 року (а.с. 32).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 липня 2015 року постановлено стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_4 79063,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання постанови суду за період з 22 червня 2013 року по 23 березня 2015 року (а.с. 23-27).

Згідно наказів Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 46-о від 5 червня 2015 року та № 92-о від 12 серпня 2015 року проведено нарахування та виплату ОСОБА_3 коштів на суму 90923,14 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 3705 від 5 червня 2015 року та № 5078 від 13 серпня 2015 року, а також постановами державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень № 47752546 від 10 червня 2015 року та № 48400153 від 18 серпня 2015 року (а.с. 28-31, 35, 36).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Як передбачено ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

За змістом п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обовязок покривати шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону.

Як вбачається з постанови Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2013 року підставами для визнання протиправним та скасування наказу про припинення державної служби ОСОБА_3 та поновлення її на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку стало те, що при застосуванні заходів дисциплінарного впливу до державного службовця від позивача не відбиралися пояснення, відповідачем не доведено причинно-наслідкового звязку між якістю роботи позивача на займаній посаді та низьким рівнем виконання планових завдань по надходженню власних коштів у 2011-2012 роках, не надано доказів, що саме позивачем надавалися вказівки щодо невідображення заборгованості з відшкодування пільгових пенсій. Аудитом констатовано лише факт використання автотранспорту управління та відсутність належного контролю за таким використанням зі сторони начальника управління, а не використання його власне позивачем. Факт порушення присяги державного службовця не доведений. Оспорюваним наказом не встановлено конкретних фактів із зазначенням дат та дій або бездіяльності позивача, які є порушенням службових обовязків, не встановлено вчинення конкретних порушень саме позивачем.

Проте наказ про припинення державної служби ОСОБА_3 начальник Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області ОСОБА_2 прийняв не одноосібно, а на підставі висновків колегії при начальнику Головного управління за результатами комплексного аудиту в управлінні Пенсійного фонду України в м. Луцьку (а.с. 77-80). Вказаний наказ завізували також 13 посадових осіб Головного управління (а.с. 144-146).

Звільнення погоджено не лише із першим заступником Луцького міського голови (а.с. 84), але й сам позивач Пенсійний фонд України листом від 29 грудня 2012 року № 31684/07-10 за підписом заступника Голови правління фонду погодив звільнення ОСОБА_3 з посади начальника управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку (а.с. 83).

Обовязковою умовою для притягнення керівника установи до матеріальної відповідальності згідно правил п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України є наявність в його діях усіх елементів складу трудового майнового правопорушення, а саме:

1) наявність шкоди;

2) протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) особи, що спричинила шкоду;

3) причинний звязок між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою;

4) вина заподіювача шкоди.

Субєктивну сторону дисциплінарного проступку характеризує вина, тобто певне психічне ставлення особи до своїх протиправних дій і їх шкідливих наслідків. Вона виступає в двох формах: умислу і необережності. Умисна вина передбачає, що особа усвідомлювала протиправність свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання. Необережність як форма вини передбачає, що особа усвідомлювала протиправність своєї поведінки, передбачала її шкідливі наслідки, проте легковажно розраховувала на їх відвернення, або не передбачала, хоча повинна була їх передбачити. В усіх випадках наявності вини спільним і обовязковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння.

Прокурор всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України не довів, що відповідач ОСОБА_2, враховуючи наявність усіх необхідних віз і погоджень, в тому числі вищестоящої організації, яка є одним із позивачів в даній цивільній справі, усвідомлював протиправність звільнення.

Заявляючи даний позов прокурор виходив із того, що вимушений прогул було оплачено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області, проте поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що ОСОБА_3 перебувала в штаті управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку.

За таких обставин відсутній причинний звязок між діями відповідача щодо підписання наказу про припинення державної служби особи, яка перебувала у штаті управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку, де і отримувала грошове забезпечення, і виплатою коштів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області такій особі.

Грошові кошти, виплачені Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області не є шкодою, в розумінні ст.ст. 134, 237 КЗпП України.

Наявність постанови адміністративного суду, якою середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто не з установи, в трудових відносинах із якою знаходився незаконно звільнений працівник, а з іншої юридичної особи, не змінює суті правовідносин, що склалися між сторонами в даній цивільній справі.

Отже, прокурором не доведено наявності усіх обовязкових елементів складу трудового майнового правопорушення, у звязку з чим відсутні підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну установі.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин , інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як передбачено ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Виходячи із вищенаведених норм процесуального закону даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а доводи апеляційної скарги щодо належності спору до адміністративної юрисдикції є безпідставними.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у звязку з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді