АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів -Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугілля України» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугілля України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати, вихідної допомоги, моральної шкоди та витрат, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року позивачка звернулась із зазначеним позовом, уточнивши який, просила стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період із 01 листопада 2014 року по 31 травня 2015 року у сумі 62034,56 грн., середній заробіток за весь час затримки за період із 02 липня 2015 року по 08 лютого 2016 року у сумі 78454,86 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01 вересня 2010 року працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» ДП «Вугілля України» на посаді заступника директора з інформаційно-аналітичної роботи. 01 квітня 2015 року ДП «Вугілля України» видано наказ № 12 «Про ліквідацію ВП «ГІРЦ» «Вугілля України», де зокрема у п. 1 визначено до 01 червня 2015 року ліквідувати ВП «ГІРЦ», а у п. 4 вказано бухгалтерії ВП «ГІРЦ» провести остаточні розрахунки із працівниками відокремленого підрозділу. Наказом від 31 травня 2015 року № 23/к її було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства.

Станом на дату звернення до суду відповідач нарахував позивачу заробітну плату за період із 01 листопада 2014 року до 31 травня 2015 року в сумі 78387,82 грн., до виплати - 62034,56 грн., проте зазначена сума заробітної плати позивачу не була виплачена. Крім того, у зв'язку із затримкою такої виплати та відповідно до ст. 117 КЗпП України роботодавець зобов'язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки. Також позивачка зазначає, що, враховуючи положення ст. 95 ЦК України, юридична особа - ДП «Вугілля України» відповідає за зобов'язаннями свого ВП «ГІРЦ».(а.с.1-5, 68-70)

Відповідач не заперечував наявності заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1, проте зазначив, що ВП «ГІРЦ» був зареєстрований та здійснював свою діяльність у м. Макіївка Донецької області, і у зв'язку з проведенням активної фази бойових дій в зоні АТО (в якій перебуває і ВП «ГІРЦ»), листами від 28 листопада 2014 року №2378/4 та від 02 грудня 2014 року №2768/15 ДП «Вугілля України» надавало рекомендації керівнику Підрозділу щодо оптимізації структури ВП «ГІРЦ» шляхом звільнення працівників сектору збору інформації, працевлаштування яких неможливе, однак наданих рекомендацій керівник Підрозділу не прислухався, що в свою чергу призвело до ситуації, коли працівники не виконують повний обсяг роботи, підприємство фактично простоює, а заробітна плата нараховується. Вважає, що заборгованість, яка виникла у ВП «ГІРЦ» є виключно результатом діяльності керівництва ВП «ГІРЦ» і питання щодо виплати заборгованості по заробітній платі належить до компетенції ВП «ГІРЦ». (а.с.63-64)

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 до ДП «Вугілля України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати, вихідної допомоги, моральної шкоди та витрат задоволено частково, стягнуто з ДП «Вугілля України» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 62 034,56 грн., середній заробіток за весь час затримки у сумі 78454,86 грн., а всього 140 489,42 грн. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, стягнуто з ДП «Вугілля України» в дохід держави судовий збір в розмірі 1404,89 грн., допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. (а.с.79, 81-84)

В апеляційній скарзі відповідач зазначав, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року в частині задоволення вимог по оплаті середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 78454,86 грн. є передчасним, просив його скасувати в цій частині. На обґрунтування скарги посилався на відсутність вини ДП «Вугілля України» в затримці виплати заробітної плати позивачу, а відтак і безпідставність застосування до нього ст. 117 КЗпП. (88-90)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ДП «Вугілля України» - Тимошенка О.Л. відхилено, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року залишено без змін. (а.с.120-123)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року скасовано ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року в оскаржуваній частині, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с.158-160)

В судовому засіданні представник відповідача - Вовченко О.С. підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник позивача - ОСОБА_4 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази.(а.с.165-167)

За вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку такою що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2010 року працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» на посаді заступника директора з інформаційно-аналітичної роботи. (а.с.11-20)

Відповідно до Наказу Державного підприємства «Вугілля України» від 01 квітня 2015 року, було прийнято рішення ліквідувати Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» до 01.06.2015 року. (а.с.24)

Наказом № 23/к від 31 травня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією підприємства. (а.с.20)

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» № 121/15 від 08 червня 2015 року, станом на 01 червня 2015 року ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з листопада 2014 року по травень 2015 року у розмірі 78387,82 грн., до виплати у розмірі 62034,56 грн. (а.с.33)

Відповіднодо ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненніпрацівника виплатавсіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП Україниобов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно зі ст. 4 КЗпП Українизаконодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК Україниположення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, та виплати середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК Українипередбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК Українинаведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже,непереборноюсилоюєнадзвичайнаіневідворотназовнішняподія,щоповністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постановах №6-2159цс15 від 11 листопада 2015 року та №6-364цс16 від 25 березня 2016 року.

На момент виникнення заборгованості по заробітній платі, відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» ДП «Вугілля України» знаходився за адресою: Донецька обл., м. Макіївка, вул. Совєтська, 2.

Згідно з п. 1 Наказу Міненерговугілля України від 25.11.2014р. № 841 «Про заходи стабілізації соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях» з 28 листопада 2014 року підлягають припиненню виробнича та фінансово-господарська діяльність державних підприємств, установ, організацій та об'єднань, що належать до сфери управління Міненерговугілля та господарських товариств, щодо яких Міненерговугілля здійснює управління корпоративними правами держави (далі - підприємства), які знаходяться у зоні здійснення антитерористичної операції.

Скасувавши ухвалу апеляційного суду із направленням справи на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, належним чином не дослідив, чи видавався відповідачу сертифікат Торгово-промислової палати України, в якому б торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з відповідної дати для ДП «Вугілля України» під час здійснення господарської діяльності та дотримання законодавства щодо справляння і сплати податків та обов'язкових платежів, не дослідив питання наявності вини відповідача.

Відповідно до положень частини 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Тому, на виконання вищенаведеного та положень ст.ст. 10, 212-214, 303, 315 ЦПК України, колегія суддів роз'яснила представнику апелянта - Вовченко О.С. та представнику позивачки - ОСОБА_4 право надати до апеляційного суду сертифікат Торгово-промислової палати України, в якому б торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з відповідної дати для ДП «Вугілля України» та (або) інші докази, які б підтверджували (спростовували) наявність (відсутність) вини відповідача ДП «Вугілля України» у затримці виплати позивачці нарахованої заробітної плати, проте таких доказів до суду не надано.

При цьому представник апелянта - Вовченко О.С. в апеляційному суді пояснив, що такий сертифікат відсутній і відповідач не надасть його до суду, позивачка ОСОБА_1 отримала від відповідача гроші, присуджені за вищевказаним судовим рішенням, що свідчить про його повне виконання.

Враховуючи викладене, колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції, що затримка виплати ОСОБА_1 належних їй при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП Українивідбулася з вини ДП «Вугілля України» а тому із врахуванням ст. 117 КЗпП України позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки підлягають задоволенню.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Вугілля України» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, а також в частині відмови в задоволенні іншої частини позовних вимог сторонами не оскаржувалось, а тому, відповідно до положень ст. 303 ЦПК Україниу суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки правильності висновків суду у цих частинах.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугілля України» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова

Справа № 22-ц/796/4553/2017

Унікальний номер 761/20150/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Піхур О.В.

Доповідач Левенець Б.Б.