АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/323/17 Головуючий 1 інст. Лях М.Ю.
Категорія: визнання правочину недійсним
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Баранкової В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду міста Харкова 14 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця арбітражного керуючого ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи служба у справах дітей Київського району м. Харкова Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, товарна біржа «Всеукраїнський торгівельний центр», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ОСОБА_5 у власних інтepecax та в інтepecaх неповнолітнього на той час сина ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом.

Посилалася на те, що їй на праві власності належить 4/9 частки квартири АДРЕСА_1 у місті Xapковi, інші 5/9 часток цієї квартири належали на праві власності її колишньому чoлoвiкy - ОСОБА_9 У зазначеній квартирі зареєстровані та постійно проживають вона та її син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою господарського суду Харківської області від 01 лютого 2005 року приватного підприємця ОСОБА_10 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. У жовтні 2012 року їй, ОСОБА_5, стало відомо, що 20 квітня 2012 року арбітражний керуючий ОСОБА_7 на виконання постанови суду від 01 лютого 2005 року та на підставі протоколу № 1 проведення відкритих торгів на товарній біржі «Всеукраїнський торгівельний центр» від 21 лютого 2012 року уклав 20 квітня 2012 року із ОСОБА_11 договір купівлі-продажу квартири, згідно із яким продав останній належні ОСОБА_10 5/9 часток квартири АДРЕСА_2.

Вважала, що вказаний правочин порушує її права та права її неповнолітнього сина, оскільки відчуження належної ОСОБА_9 частки квартири проведено без виділу частки банкрута зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, без урахування її переважного права купівлі частки в праві спільної часткової власності, без дозволу органу опіки та піклування на укладення договору купівлі - продажу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5, просила суд на підставі ст. ст. 15, 16. ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2012 року.

Справа неодноразово розглядалася судами різних інстанцій.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2013 року позов ОСОБА_5 задоволено та визнано недійсним договір купівлі - продажу 5/9 часток квартири АДРЕСА_3, укладений 20 квітня 2012 року між арбітражним керуючим ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 грудня 2013 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 грудня 2013 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2013 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року скасовані рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2013 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2014 року і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді вищевказаної справи ОСОБА_5, приєднавшийся до її позовних вимог син ОСОБА_6, який досяг повноліття, та їх представник ОСОБА_12, підтримали позов за заявленими підставами.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено та визнано недійсним договір купівлі - продажу 5/9 часток двокімнатної квартири АДРЕСА_3 від 20 квітня 2012 року , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 975, який зареєстрований 17.05.2012 року в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 32149683.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про залишення без задоволення позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачі не є сторонами оспорюваного ними правочину, відчуження квартири відбулося не під час посвідчення договору купівлі-продажу , а під час проведення прилюдних торгів 21.02.2012 р., які не були будь-ким оскаржені. Крім того, ОСОБА_13 не є співвласником спірної квартири, де проживав та проживає постійно, і його права оспорюваним договором не порушені.

Вислухав пояснення учасників процесу, що зявилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу 5/9 часток квартири АДРЕСА_3 порушує права позивача на першочергову купівлю частки у праві спільної часткової власності на квартиру та права ОСОБА_6, який на час укладання оспорюваного договору був неповнолітнім, оскільки укладений без дозволу органу опіки та піклування. Крім того при укладанні оспорюваного договору порушені вимоги ст. 366 ЦК України.

Проте колегія суддів не може погодитись iз такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим.

Згідно зi ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд виршує такі питання: 1) чи мали мсце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги i заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їx підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5 є власником 4/9 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_3, житловою площею 26,3 кв. м, загальною площею 45,4 кв. м. на підставі договору дарування від 27 червня 2001 року. Право власності на інші 5/9 частини цієї квартири належало ОСОБА_10, який перебував у шлюбі з ОСОБА_5 до 01 грудня 2004 року.

В зазначеній квартирі зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, які користуються вказаною квартирою і на цей час.

Постановою господарського суду Харківської області від 01 лютого 2005 року приватного підприємця ОСОБА_10 визнано банкрутом і порушено ліквідаційну процедуру з призначенням ліквідатором банкрута ОСОБА_14 Ухвалою господарського Харківської області суду від 01 серпня 2005 року затверджено ліквідаційний звіт, ліквідаційний баланс, припинена підприємницька діяльність приватного підприємця ОСОБА_10 та провадження у справі припинено.

Згідно заяви кредитора ДПІ у Київському районі м. Харкова ухвалою господарського суду Харківської області від 09 листопада 2005 року скасовано за нововиявленими обставинами ухвалу господарського суду Харківської області від 01 серпня 2005 року, призначено нового ліквідатора ОСОБА_15 та зобовязано її завершити ліквідаційну процедуру приватного підприємця ОСОБА_10

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20 грудня 2011 року призначено ліквідатором приватного підприємця ОСОБА_10 арбітражного керуючого ОСОБА_7 та зобовязано ліквідатора виконати у повному обсязі постанову господарського суду Харківської області від 01 лютого 2005 року.

В квітні 2009 року ОСОБА_5 отримала від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_16 заяву арбітражного керуючого ОСОБА_15 із повідомленням, що вона має право реалізувати своє право співвласника першочергової купівлі частини квартири за вказаною в заяві ціною та визначено строк для надання згоди 1 місяць.

26 травня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_16 було передано заяву позивача з дотриманням визначеного строку на імя арбітражного керуючого ОСОБА_15 про надання її згоди на купівлю частини квартири за визначеною ціною 50 600 грн, яка є відповіддю на пропозицію арбітражного керуючого про переважне право на купівлю частини квартири.

Таким чином, арбітражним керуючим ОСОБА_15 вибрано спосіб продажу майна банкрута безпосередньо фізичній особі ОСОБА_5 за найвищою ціною.

Проте 20 квітня 2012 року арбітражний керуючий ОСОБА_7 на виконання постанови суду від 01 лютого 2005 року та на підставі протоколу № 1 проведення відкритих торгів на Товарній біржі «Всеукраїнський торгівельний центр» від 21 лютого 2012 року уклав 20 квітня 2012 року із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким продав останній належні ОСОБА_10 5/9 частини квартири АДРЕСА_3.

Отже, спосіб продажу було змінено відповідачем ОСОБА_7 та здійснено продаж із відкритих торгів 5/9 частини спірної квартири за ціною 13200 грн.

Статтею 44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» надано право ліквідатору майна здійснити продаж майна банкрута, у тому числі шляхом продажу безпосередньо фізичній чи юридичній особі.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Таким же правочином є і проведення відкритих торгів на біржі.

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5.

У звязку із зазначеним на спірні правовідносини поширюються положення закону, що регулюють відносини договору купівлі-продажу, у тому числі положення ст. 362 ЦК України про переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності.

Як розяснено в пункті 26 постанови Пленуму 06.11.2009 N 9 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. У разі якщо предметом правочину є майно, яке належить особам

на праві спільної часткової власності, суд на підставі статей 358,

361 та 362 ЦК ( 435-15 ) відповідно до частини другої статті 35 ЦПК ( 1618-15 ) залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників.

Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на

праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до

частини другої статті 369 ЦК ( 435-15 ) до участі у справі не

залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном

вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності

такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої

статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Недотримання вимог статті 362 ЦК ( 435-15 ) у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця.

У звязку із вищезазначеним колегія суддів вважає, що оскільки квартира АДРЕСА_3 знаходилася на момент її продажу у спільній частковій власності ОСОБА_6 та ОСОБА_5, остання на порушення вимог ст. 16 ЦК України обрала неправильний спосіб захисту свого порушеного права шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу 5/9 часток вищевказаної квартири. Однак на вказані обставини суд першої інстанції не звернув уваги.

При цьому доводи ОСОБА_5 та висновки суду першої інстанції про те, що при здійсненні купівлі продажу вищевказаної квартири були порушені вимоги ст. 366 ЦК України, оскільки 4/9 частки квартири не були виділені в натурі, є безпідставними.

Зазначена норма права надає лише кредитору боржника, якому належить частка у майні, право на звернення до суду із позовом про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. У разі відсутності такого позову кредитора, або наявності підстав, передбачених ч.ч.2,3. ст.366 ЦК України, можливі негативні наслідки настають лише для кредитора. Тому з урахуванням зазначеного та вимог ст. 363 ЦК України продаж належної ОСОБА_17 частки в квартирі без її виділу, ніяким чином не порушує права співвласника цього майна ОСОБА_5

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи ОСОБА_5 та висновки суду першої інстанції про порушення прав ОСОБА_13, який був неповнолітнім на час здійснення оспорюваного правочину, оскільки вказаний правочин здійснено без згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" б атьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Аналогічні приписи містяться в ст. 12 Закону України " Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", ч.6 ст. 203 Цивільного кодексу України та ст. 177 Сімейного кодексу України.

Як свідчать матеріали справи та не заперечувалося учасниками процесу при розгляді справи в судах різних інстанцій ОСОБА_13 не є власником (співвласником) квартири № № 107 у будинку № 3б по вул. Продольній у м. Харкові, а лише проживає та користується останньою без будь-яких перешкод з боку відповідачів у справі, як під час здійснення оспорюваного правочину, так і після нього.

Будь-яких доказів, які відповідно до вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України про порушення житлових прав ОСОБА_13 ( в тому числі й коли ним не було досягнуто повноліття), до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

У звязку із зазначеним колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалено без врахування всіх обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що відполвідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_13

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова 14 вересня 2016 року.

Ухвалити нове рішення. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до субєкта підприємницької діяльності фізичної особи підприємця арбітражного керуючого ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи служба у справах дітей Київського району м. Харкова Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, товарна біржа «Всеукраїнський торгівельний центр», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: