Справа № 570/4363/16-ц
Номер провадження 2/570/317/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

її представника адвоката ОСОБА_3,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання недійсними рішення Обарівської сільської ради від 26.03.20009 р. № 473 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 036240,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що одноособова приватизація відповідачем земельної ділянки порушує право позивача на користування нею як співвласника будинковолодіння, представник позивача ОСОБА_1 у поданій до суду 09 вересня 2016 року позовній заяві просить визнати недійсним

- рішення Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 26 березня 2009 року №473 в частині надання безкоштовно у власність ОСОБА_5 земельної ділянки загальною площею 0.1048 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,

- Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №036240 від 27 березня 2012 року, виданий на ім»я ОСОБА_5 на земельну ділянку кадастровий номер :02:007:0538 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1048 га.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але позивач та представник Обарівської сільської ради до суду не з"явилися. У поданих до суду заявах позивач та сільський голова ОСОБА_6 просять справу слухати у їх відсутність, позивач позов підтримує. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності учасників судового розгляду, які не з»явилися до суду.

Представник позивача у судовому засіданні просить позов задоволити, так як сільська рада самовільно поділила спільну земельну ділянку, оскільки не зрозуміло, з яких розмірів земельної ділянки вона виходила при винесенні оскаржуваного рішення.

По суті спору стверджує, що у вересні 2016 року позивачу стало відомо про винесення оскаржуваного рішення, оскільки його про це не повідомляли, а сам він дізнатися про рішення, яке особисто його не стосується, не міг, керуючись захистом персональних даних. Її довіритель стверджує, що жодної технічної документації для приватизації відповідачем земельної ділянки не підписував.

Відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у позові, оскільки як співвласники майна сторони добровільно розділили земельну ділянку.

По суті справи показала, що в 2009 році після рішення Апеляційного суду Рівненської області та договору дарування житлового будинку приватизувала частину земельної ділянки, яка відповідає її частці у житлі, отримавши в 2012 році відповідний Державний акт. Позивач достовірно знав про приватизацію, власноруч підписував всі документи, але відмовився одночасно приватизовувати свою частину земельної ділянки, аргументуючи це відсутністю коштів. Вона за власний кошт побудувала огорожу, яка роз»єднує їх земельні ділянки та кожен з співвласників тривалий час хазяйнує на своїй частині самостійно, жодних непорозумінь з цього приводу не виникає, рідний дядько хоче її позлити, тому лише з цих міркувань подано вказаний позов.

Її представник адвокат ОСОБА_3, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показав, що жодні права позивача оспорюваними документами не порушені, він не позбавлений права оформити право власності на свою земельну ділянку, особисто підписав погодження меж земельних ділянок, погодивши схему розподілу та більше 10 років кожен з них хазяйнує окремо, тому просить застосувати строк позовної давності.

У своєму листі від 16 січня 2017 року сільський голова ОСОБА_6 стверджує, що за позивачем обліковується земельна ділянка площею 0.10 га по вул.Покровська 3.

Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що жилий будинок по вул.Покровська, 3 в с.Обарів Рівненського району Рівненської області належить на праві спільної часткової власності сторонам - фізичним особам.

Позивачу на підставі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 12 лютого 2004 року належить 53/100 житлового будинку, відповідач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 листопада 2004 року є власником 47/100 будинку.

Рішеннями Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 01 серпня 2008 року та від 26 березня 2009 року відповідачу надані дозволи на виготовлення технічної документації із землеустрою, її затверджено та передано їй у приватну власність земельну ділянку по вул.Покровська, 3 в с.Обарів Рівненського району Рівненської області загальною площею 0,1048 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

27 березня 2012 року відповідачем на своє ім'я отримано Державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку ЯК №036240.

На частину будинку відповідача відкрито окремий погосподарський номер та присвоєна поштова адреса будинок 3"а", що підтверджується даними рішення виконавчого комітету сільської ради № 70 від 31 липня 2014 року.

12 вересня 2014 року відповідач змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_2 в результаті одруження.

Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Суд не погоджується з позицією відповідача ОСОБА_2 щодо того, що позивач не є суб»єктом права вимоги про визнання недійсними документів, які його не стосуються.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування.

Також суд не застосовує позовну давність за заявою представника відповідача, оскільки трирічна позовна давність обчислюється від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, а позивач, як він стверджує, дізнався про винесення оскаржуваного рішення восени 2016 року, звернувшись до суду з цим позовом, не пропустивши встановлений законом трирічний строк. На підтвердження цих обставин свідчить і те, що сторони не були присутні при винесенні оскаржуваного рішення, а погодження позивачем меж земельної ділянки, яка виділялася відповідачу, не є повідомлення про винесення такого рішення в майбутньому.

За положеннями ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст.152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Ст.356 ЦПК визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Ч.1 ст.88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до ч.4 цієї статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні ст.88 ЗК України слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування згідно ч.1 ст.116 ЗК України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим ЗК України. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Ч.4 ст.120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у вказаній постанові аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 цієї статті, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до ст.126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Згідно ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин зокрема належать повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад.

Згідно з п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04 травня 1999 року № 43, складання державного акта на право власності на земельну ділянку при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам у постійне користування проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією.

Оскільки вказана земельна ділянка виділена для будівництва саме цього будинку, відповідно у його співвласників виникло право користування зазначеною земельною ділянкою внаслідок набуття права власності. Ніким не заперечується, що попередні власники на земельну ділянку права власності не мали, право сторін на земельну ділянку залежить від розміру їх часток в будинку.

Відповідач право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку не оформляв. Між співвласниками проведено реальний поділ будинку із надвірними спорудами відповідно до їх часток у власності, тому право на частку земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, виникло у відповідача з моменту набуття права на зазначену частку. Між співвласниками будинку відсутні непорозуміння з приводу визначеного ними порядку користування земельною ділянкою. Вони були користувачами спільної земельної ділянки як співвласники домоволодіння, яке розташовано на ній. Частина земельної ділянки відведена відповідачу у встановленому законом порядку та приватизована нею.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, з'ясував, що даний спір є приватноправовим і виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права, ці відносини пов»язані зі здійсненням сторонами цивільних прав на земельні ділянки на засадах рівності; спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин є наслідком цього цивільного спору.

Судом з'ясовано, що позивач користується земельною ділянкою, яка відповідає його частці у будинку, тому з огляду на це повинен довести, як порушуються його права передачею у власність відповідачу частини земельної ділянки.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд встановив, що позивачем не доведено порушення його права з огляду на належність йому частки у будинку за вказаною адресою та враховуючи встановлені обставини часток співвласників при поділі будинку, виходив з недоведеності факту порушення його особистих земельних прав і ненадання через це доказів про те, що він будь-яким чином обмежений в користуванні своєю земельною ділянкою з вини відповідачів, позивачем не доведено порушення його права на здійснення володіння, розпорядження та користування його земельною ділянкою внаслідок винесення оскаржуваного рішення, не доведено, чи мають місце такі перешкоди, оскільки позовні вимоги обґрунтовані порушенням права власності позивача на майно, які права позивача порушено прийняттям органом місцевого самоврядування спірного рішення та внаслідок отримання відповідачем оспорюваного державного акту.

Висновки позивача щодо наявності порушення його прав внаслідок передачі у власність відповідачу земельної ділянки є передчасними.

Суд дійшов висновку, що сільська рада при прийнятті оскаржуваного рішення врахувала розмір частки відповідача у праві власності на будинок, те, що площа земельної ділянки, переданої їй у власність, пропорційна її частці у будинку.

Відсутнє порушення земельного законодавства та інших нормативно-правових актів, які регулюють земельні правовідносини, оскаржуване рішення ухвалене в межах своєї компетенції.

На думку суду, рішення сільської ради та виданий державний акт на землю не порушують права позивача, будь-які обмеження на використання земельної ділянки по вул.Покровська 3 в с.Обарів Рівненського району Рівненської області, що надана у користування позивачу, відсутні.

Приймаючи оскаржуване рішення, сільська рада належним чином перевірила технічну документацію земельної ділянки, яка передається відповідачу. Таким чином, вказаний відповідач як орган місцевого самоврядування реалізував власні повноваження відповідно до вимог Закону, бо в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України орган місцевого самоврядування зобов'язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис „право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність.

Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідачів, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову.

Між тим, суд вважає, що сторонам доцільно додержуватися правил добросусідства та уникати виникнення земельних спорів. Задоволення позову не забезпечувало б справедливу рівновагу між інтересами законних володільців земельних ділянок на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів інших осіб. Сукупність обставин справи та наявних у справі доказів приводить суд до переконання, що у цій конкретній справі втручання у здійснення права власності не є виправданим і не відповідає суспільним інтересам, бо рішення суду повине бути справедливим.

Оскільки позовна вимога про визнання недійсним державного акту є похідною від первісної вимоги, то в її задоволенні також необхідно відмовити.

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

відмовити у цивільному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання недійсними рішення Обарівської сільської ради від 26.03.20009 р. № 473 та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 036240.

З повним судовим рішенням особи, які беруть участь у справі, можуть ознайомитися з 23 січня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які не були при цьому присутні, отримання його копії.

Суддя: Кушнір Н.В.