АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Коренюк А.М.
№22-ц/796/3611/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту,-

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила звільнити з-під арешту та заборони на відчуження, накладений постановою державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві від 12.12.2011 року, ВП №29134538 все нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 та виключити все нерухоме майно, а саме квартиру №55 та квартиру АДРЕСА_1, яке належить на праві власності ОСОБА_4 з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.01.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказувала, що відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.12.2011 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 а саме: квартиру №55 та квартиру АДРЕСА_2, що також підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Зазначала про те, що вказані квартири є майном, яке набуте подружжям за час шлюбу, а тому воно є об'єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_4 Отже, позивачу на праві власності належить 1/2 частина вказаних квартир.

В судовому засіданніпредставник позивачаапеляційну скаргу підтримала з підстав викладених в ній та просила їїзадовольнити.

Відповідач та треті особи в судове засідання не з'явились, про розгляд апеляційної скарги повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві постановою від 12.12.2011 накладено арешт в порядку проведення виконавчих дій по виконанню виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києві від 21.09.2011 року на підставі рішення цього суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 боргу в сумі 192512,02 грн., на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 (а.с.6), у тому числі й на квартири АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві не є належним відповідачем у цивільно-правовому спорі при вирішенні питання про зняття арешту з майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції чинній на накладення арешту)арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець; у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Частиною 1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Разом з тим, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Як вбачається з матеріалів справи, арешт на спірніквартири було накладено державним виконавцем саме з метою забезпечення відновлення прав ОСОБА_5 на належне виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 192512,02 грн.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на те, що майно, на яке накладено арешт, належить їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому вона є співвласником квартир АДРЕСА_1, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вимоги позивача відносно належності їй, а не лише боржникові майна, на яке накладено арешт, повинні вирішуватися шляхом пред'явлення нею, відповідно до правил судової юрисдикції, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту, а не до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Твердження представника позивача наведені в апеляційній скарзі відносно того, що нею в судовому засіданні 11.01.2017 року в усному порядку заявлялося клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та в задоволенні якого судом було відмовлено, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Так, з журналу судового засідання від 11.01.2017 року вбачається, що суд з'ясовував у представника позивача питання відносно належності обраного відповідача у справі, на що представник позивача підтвердив, що вимоги до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві пред'явлені ними вірно та остання не заявляла відповідного клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що за відсутності умов, передбачених ст.33 ЦПК України суд не вправі за власною ініціативою проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача, оскільки право визначення особи відповідача покладено на позивача. Отже, пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у його задоволенні.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позовної заяви повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи наведені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст.308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, а тому підлягають відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: