Справа № 307/816/17
Провадження № 2/307/754/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді : Чопик В.В.

при секретарі : Олексій Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення втрат від інфляції та процентів від простроченої суми.

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення втрат від інфляції та процентів від простроченої суми, посилаючись на те, що 06.05.2014 року близько 11.40 год. в м. Львові на перехресті вулиць Городоцька та Суха водій автомобіля НОМЕР_1 ОСОБА_2 порушив правила дорожнього руху, чим вчинив ДТП в наслідок якої було пошкоджено автомобіль МІТSUBISHI SРАSЕ STAR, реєстраційний номер НОМЕР_2, право власності якого належить йому на підставі свідоцтва пре реєстрацію транспортного засобу, під керуванням на законних підставах ОСОБА_3. 03.06.2014 року постановою Тячівського районного суду Закарпатської області по справі № 307/2122/14-п провадження № 3/307/482/14 ОСОБА_2 притягнутий адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 гривень. Згідно рахунку № 394 від 23.05.2014 року ТзОВ «Ніко-Захід» встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля МІТSUBISHI SРАSЕ STAR, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить з урахування суми ПДВ (20 %) - 55426 грн. По вказаному факту він звернувся з позовною заявою до Франківського районного суду м. Львова, який рішенням від 13.04.2016 р. стягнув з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5000 грн. Вказане рішення суду було залишено з силі згідно ухвали апеляційного суду Львівської області від 03.08.2016 р. за апеляційною скаргою в тому числі і Гайди Ю Ю., який був присутній разом з представниками на вказаному судовому засіданні і знав про зобовязання сплатити йому грошові кошти в сумі 5050 грн., які по даний час ще не сплатив і платити не збирається.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, та згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, 03.08.2016 р. згідно рішення суду Гайда ТО Ю. зобовязаний сплатити йому грошові кошти в сумі 5000 грн. моральної шкоди та 50 грн. судових витрат, яких по даний час не були сплачені. Згідно довідки № 13-07/415 від 13.03.2017 р. індекс інфляції з вересня 2016 р. по лютий 2017 року включно становив 109.8 % та складає 5050 грн.х 109,8%100%=5544,9 грн., що є сумою яка становить індекс інфляції. Не виконання зобов'язання на 01.03.2017 р. складає 6 місяців та становить 3% річних /12 міс.0,25%міс. х 6 міс.=1,5% за 6 місяців прострочення, та складає 5050 грн. х 1,5%/100%=75,75 грн. Таким чином, індекс інфляції складає 5544.9 грн., 3% річних складає 75.75 грн. Тому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти за не виконання зобов'язання згідно індексу інфляції за період з 01.09.2016 р. по 01.03.2017 р. у розмірі 5544,9 грн. та грошові кошти за невиконання зобов'язання 3 % річних за період з 01.09.2016 р. по 01.03.2017 р. у розмірі 75,75 грн. , всього на суму 5620,65 грн. та судовий збір в розмірі 640 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у його відсутності.

Відповідач в судове засідання не зявився, але надіслав суду письмове заперечення, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до Тячівського районного суду з позовом про стягнення на підставі ст. 625 ЦК України з нього 3% річних та інфляційних втрат на суму стягнутої з нього за рішенням суду моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. та судових витрат.

Варто підкреслити, що рішенням Франківського районного суду м. Львова, яке було залишене без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області стосувалось не договірних відносин між сторонами процесу, а не договірних, а саме деліктних зобовязань - відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП. У звязку з цим варто зазначити, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з ч. І ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення ст.625 ЦК України регулюють зобовязальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. З ст.11 ЦК, в якій ідеться про те, що цивільні права та обовязки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України в разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, із рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також зазначає, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч.2 ст.625 ЦК про обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди. Саме таку правову позицію щодо питання неможливості застосування положень ст.625 ЦКУ до недоговірних зобовязань висловив ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму інформаційному листі від 16 січня 2013 р.№ 10-74/0/4-13. Даної позиції також притримується Верховний суд України, що висловлено зокрема в Інформаційному листі ВСУ від 01.07.2014 р «Аналіз практики застосування ст.625 ЦКУ в цивільному судочинстві», де зазначено в імперативній формі, що «Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди». Саме тому, з огляду на вищевказане відсутня правова та фактична підстава для задоволення позову, а відтак на підставі, ст. 11, 509, 625 ЦКУ, просить відмовити в задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до нього повністю та просить дану справу розглядати без його участі , а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у його відсутності.

У звязку з неявкою сторін, на підставі ст. 197 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 06.05.2014 року близько 11.40 год. в м. Львові на перехресті вулиць Городоцька та Суха водій автомобіля НОМЕР_1 ОСОБА_2 порушив правила дорожнього руху, чим вчинив ДТП в наслідок якої було пошкоджено автомобіль МІТSUBISHI SРАSЕ STAR, реєстраційний номер НОМЕР_2, право власності якого належить позивачу на підставі свідоцтва пре реєстрацію транспортного засобу, під керуванням законних підставах ОСОБА_3.

03.06.2014 року постановою Тячівського районного суду Закарпатської області по справі № 307/2122/14-п провадження № 3/307/482/14 ОСОБА_2 притягнутий адміністративної відповідальності за скоєне правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 гривень.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13.04.2016 р. стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в сумі 5000 грн., яке залишено з силі згідно ухвали апеляційного суду Львівської області від 03.08.2016 р.

Стаття 22 Цивільного кодексу України, визначає загальні засади відшкодування збитків та способи відшкодування майнової шкоди.

Так, за частиною другою цієї статті збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 623 Кодексу визначає засади відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання.

Інфляційні втрати, які просить стягнути позивач, визначають ступінь втрати особи від знецінення грошових коштів, внаслідок інфляційних процесів в Україні і, в розумінні ч.2 ст.22 Кодексу, не вважаються збитками.

За таких обставин, положення статей 22, 635 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються.

Згідно із положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У свою чергу, статтею 11 Кодексу встановлено, що:

1. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

2. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Як встановлено судом, правовідносини між позивачем і відповідачем виникли у звязку із завданням шкоди, а не врегульовані договором, а тому підставою для нарахування інфляційних може бути лише порушення відповідачем грошового зобовязання, що виникло на підставі договору, а не на підставі рішень судів у цивільній справі, оскільки вказане рішення суду не породжує нових грошових зобовязань, а лише підтверджують право позивача на отримання грошових коштів, та є актами судового захисту прав позивача від порушень з боку відповідача.

Таким чином, дія ч.2 ст.625 ЦК про обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди.

Таку правову позицію щодо питання неможливості застосування положень ст.625 ЦК України до не договірних зобовязань висловив ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму інформаційному листі від 16 січня 2013 р.№ 10-74/0/4-13. Така позиції також Верховний суд України, зокрема в Інформаційному листі ВСУ від 01.07.2014 р «Аналіз практики застосування ст.625 ЦКУ в цивільному судочинстві», де зазначено в імперативній формі, що «Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди»

Виходячи з вищевикладеного, даний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 10, 208, 209, 212 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення втрат від інфляції та процентів від простроченої суми відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які беруть участь у справі але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Тячівського

районного суду: ОСОБА_4