Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року м. Первомайськ

Справа :484/3729/16-ц

Номер провадження : 2/484/184/17

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

судді Фортуни Т.Ю., за участю секретаря судового засідання Левицької І.С.,

розглянувши в залі суду в м. Первомайськ справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія "АВТО ЛАЙФ"» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія "АВТО ЛАЙФ"» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 1884 від 12.11.2016 р., укладеного між ним та відповідачем; стягнення з відповідача на його користь 60 000,00 грн. та 600,00 грн. суми комісії. Свої вимоги мотивує тим, що 12.11.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 1884 (далі - Договір). За попередньою домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався продати автомобіль марки Skoda Oktavia за 240 000,00 грн., а позивач мав сплатити авансовий рахунок на суму 60 000,00 грн, після сплати якого автомобіль мав бути переданий позивачу в день сплати вищезазначеної суми. Позивач сплатив суму авансу та надав відповідні квитанції відповідачу, після чого був підписаний Договір. Після ретельного дослідження Договору позивач дізнався, що вартість автомобіля становить 595 000,00 грн, замість обумовлених 240 000,00 грн. Надаючи пояснення щодо вартості автомобіля, відповідач зазначив, що таку суму необхідно показати для податкової служби. На обумовлену дату автомобіль позивачу переданий не був. Позивач вважає, що Договір суперечить положенням законів, а саме: ЗУ «Про фінансовий лізінг», ЗУ «Про захист прав споживачів», вимогам Цивільного кодексу України, а тому є підстави визнати зазначений Договір недійсним, кошти, сплачені в рахунок авансу, підлягають поверненню позивачу. Позивач зазначає, що підставами для задоволення позову є такі обставини: відповідач не має ліцензії на ведення фінансової діяльності; умови Договору є несправедливими по відношенню до позивача, як споживача; умови Договору порушують принцип добросовісності; Договір не був посвідчений нотаріально; до Договору не було підписано Додаток № 3, яким мало бути встановлено розмір лізингових платежів. За таких обставин позивач просить позов задовольнити: визнати недійсним договір фінансового лізінгу, стягнути з відповідача на користь позивача: 60 000,00 грн. авансу, 600,00 грн. комісії; 1 426,80 грн. судового збору, 2 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду клопотання про розгляд справи за відсутністю представника та письмові заперечення щодо позовних вимог.

Письмові заперечення відповідача мотивовані тим, що позивач не сплатив 50% вартості транспортного засобу, як це передбачено умовами договору, саме тому транспортний засіб позивачу поставлено не було. Зазначає, що ЗУ «Про фінансовий лізінг» не передбачає зазначення продавця, оскільки річ буде придбана у майбутньому, позивач обирає продавця на власний розсуд. Крім того, зазначає, що відповідач надає послуги, а не продає товар, тому ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» не може бути застосована. Відповідач зазначає, що умови договору є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізінгу; нотаріальне посвідчення для непрямого лізінгу не є обов'язковою; в Україні не існує ліцензії для непрямого лізінгу. Крім того, відповідач зазначає, що інформація про послуги в Договорі викладена детально і ясно. Враховуючи викладене, відповідач просить в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали у справі, суд прийшов до таких висновків.

Між позивачем та відповідачем 12.11.2016 р. було укладено Договір № 1884 фінансового лізінгу (далі - Договір).

Відповідно до статті 1 Договору предметом фінансового лізінгу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Додатку № 2 Договору, а саме: марка - Skoda Oktavia; комплектація/модифікація - 1.6; об'єм/тип двигуна - Elegans; тип КПП - АТ; привід 4*2. Вартість предмета лізінгу на момент укладання Договору зазначається у Договорі та в Додатку № 1. Лізінгодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізінгу у власність (отримати право власності на предмет лізінгу) та передати предмет лізінгу у користування лізінгоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Лізінгоодержувач користується предметом лізінгу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Лізінгодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізінгоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізінгу. Сторони погодили укласти Договір у простій письмовій формі з дотримання всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізінгу на момент укладання договору відсутній у лізінгодавця, який буде набуто лізінгодавцем після виконання лізінгоодержувачем умов п. 1.7. та 4.1. даного Договору. Відповідно до п. 1.7. Договору предмет лізінгу передається лізінгоодержувачу протягом терміну, який становить не більше тридцяти робочих днів з моменту сплати лізінгоодержувачем на рахунок сплати лізінгодавця: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізінгу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору. Термін передачі лізінгоодержувачу в користування предмета лізінгу може бути збільшено з причин, незалежних від лізінгодавця (включаючи випадки затримки/поставки продавцем/постачальником транспортного засобу), причому лізінгодавець бере на себе зобов'язання письмово або в телефонному режимі повідомити лізінгоодержувача про причини та приблизні терміни затримки, при цьому лізінгоодержувач погоджується про зміну термінів передачі предмета лізінгу в користування без укладення додаткових угод до даного Договору.

Згідно зі статтею 2 Договору даний Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним Договором.

Згідно з п. 4.1. Договору лізінгодавець передає у користування предмет лізінгу лізінгоодержувачу не пізніше тридцяти робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізінгодавця таких платежів: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізінгу, у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7. ст. 1 даного Договору. У разі затримки терміну сплати авансового платежу, термін поставки предмета лізінгу може бути відповідно змінено.

Статтею 8 Договору визначено вартість предмета лізінгу та платежі. Відповідно до п. 8.2. укладаючи даний Договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізінгу, на момент укладання Договору, за цим Договором становить 595 000,00 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання Договору. На дату укладання цього Договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізінгу становить 22 709,92 гривень з ПДВ. Вартість предмета лізінгу у даному пункті Договору (595 000,00 доларів США та 22 709,92 гривень) вписана від руки співробітником відповідача.

Статтею 10 Договору передбачено порядок сплати лізингових періодичних платежів. Пунктом 10.1. лізинговий періодичний платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізінгоодержувачем на користь лізінгодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожен лізинговий періодичний платіж включає: відсотки за користування обсягом фінансування в розмірі 21відсоток річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізінгодавця за отримане у лізінг майно), частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізінгу), комісія за супроводження Договору в розмірі 7 відсотків. Пунктом 10.3. визначено, що на момент укладання даного Договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізінгу на рівні, який було визначено на момент підписання даного Договору, становить 353,55 доларів США, згідно з обмінним курсом доларів США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, становить 9 263,01 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку зміни вартості предмета лізінгу, який було визначено на момент підписання даного Договору, та до передачі предмета лізінгу лізінгоодержувачу сторони зобов'язані підписати новий Додаток № 3 до даного договору (графік сплати лізингових платежів).

Відповідно до п. 12.1. ст. 12 Договору лізінгоодержувач, який не сплатив лізінгові платежі, передбачені п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити лізінгодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізінгодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановлений чинним законодавством лізінгодавець розглядає заяву лізінгоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Крім того, п. 12.2. ст. 12 Договору передбачає відповідальність лізінгоодержувача у разі несплати ним в повному обсязі авансового платежу, а саме: лізінгодавець повертає лізінгоодержувачу суму авансового платежу за виключенням 20% від суми авансового платежу; комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Відповідно до п. 12.3. лізінгоодержувач, який сплатив передбачені Договором лізінгові платежі та не отримав предмет лізінгу має право розірвати Договір за власним бажанням, в таком разі лізінгодавець повертає сплачені кошти за виключенням 20% від суми авансових платежів - штрафу за дострокове розірвання Договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Зазначеною статтею також передбачена відповідальність лізінгоодержувача за несвоєчасне внесення лізингових платежів, за використання предмета лізінгу не за призначенням, за створення перешкод представника лізінгодавця у інспектуванні, за затримку повернення предмету лізінгу, за необґрунтовану відмову від прийняття предмета лізінгу.

В Договорі зазначено, що додатком до нього є: № 1 - Графік сплати авансового платежу, № 2 - Специфікація, № 3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Відповідно до Додатку № 1 предмет лізінгу Skoda Oktavia, вартість предмета лізінгу - 22 709,92 доларів США, авансовий платіж - 50,00%, сума виплат авансового платежу - 11 354,96 доларів США, щомісячний авансовий платіж - 946,25 доларів США, комісія за організацію угоди (10%) - 2 270,99 доларів США, комісія за передачу предмета лізінгу (3%) - 681,30 доларів США.

Додатком № 2 передбачено таку специфікацію: марка - Skoda, модель - Oktavia, комплектація/модифікація - Eleganse, об'єм/тип двигуна - 1,6, кількість - 1, ціна в доларах 22 709,92 доларів США.

Підписаний сторонами Додаток № 3 до Договору суду не надано.

ТОВ «Лізингова Компанія "АВТО ЛАЙФ"» надало ОСОБА_1 рахунок на сплату авансового платежу згідно з Договором в сумі 60 000,00 грн.

Відповідно до квитанцій Павлоградського відділення № 4 ПАТ КБ «Приват Банк» ОСОБА_1 сплатив на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова Компанія "АВТО ЛАЙФ"» авансовий внесок відповідно до Договору № 1884 від 12.11.2016 р. в сумі 60 000,00 грн. (квитанції №№ 0.0.649936937.1, 0.0.649937515.1, 0.0.649937240.1, 0.0.649936190.1 від 12.11.2016 р.).

Відповідно до вищезазначених квитанцій витрати ОСОБА_1 на сплату комісії за перерахування грошових коштів банком становлять 600,00 грн.

Представник відповідача не заперечував здійснення відповідачем діяльності щодо укладання договору фінансового лізінгу без ліцензії.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальня вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 3 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 799 ЦК України визначено вимоги щодо форми договору найму транспортного засобу, а саме: договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізінгу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встновлених параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізінгом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно зі ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу; ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначення та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором та до них можуть бути включені суми на відшкодування частини вартості предмета лізингу, як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом інші витрати лізінгодавця, які безпосередньо пов'язані з виконання договору лізингу.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються, зокрема, такі послуги як фінансовий лізинг.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання ліцензії.

Згідно з п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного Договору дає підстави прийти до висновку, що в договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в ЗУ «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Статтею 12 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В свою чергу, споживач позбавлений можливості таким же чином захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов Договору.

Крім того, вказана стаття Договору передбачає умови щодо часткового повернення авансового платежу та неповернення комісії за організацію угоди при розірванні договору, що є несправедливою умовою враховуючи п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (надання продавцю права не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір).

Разом із тим, при розірванні договору Лізингодавцем в односторонньому порядку, в тому числі не з вини споживача послуг, ніяких санкцій для відповідача не передбачено.

Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що, на думку суду, приводить до дисбалансу договірних відносин.

З огляду на наведені обставини, суд дійшов висновку, що вказані положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та підлягають визнанню недійсними.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року та № 6-330цс16 від 8 червня 2016, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, перелік лізингових платежів є вичерпним, а тому договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, що передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Тобто, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається, будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, не передбачено.

Оспорюваним Договором (розділ «Визначення термінів») передбачена «Комісія за організацію угоди», яка визначається як першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений лізінгоодержувачем на користь лізінгодавця за організацію та ведення Договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізінгодавця, будь-які витрати понесені ним, що пов'язані з укладенням та обслуговуванням Договору. Розмір комісії відображається у Додатку № 1 до Договру та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізінгу. Відповідно до Додатку № 1 розмір комісії за організацію угоди становить 10% ціни предмета лізингу - 2 270,99 доларів США.

Зазначений платіж не є лізинговим платежем, як у договірному визначенні, так і у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм цивільного законодавства. Не можна вважати вказаний платіж і платою за послугу, оскільки договір має стандартну форму та дії відповідача щодо цього не підпадають під ознаки, визначені ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому у договорі не обґрунтовано визначений розмір комісії за організацію угоди на рівні 10 % від вартості предмету лізингу, що складає 2 270,99 доларів США.

Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою комісії за організацію угоди, відповідачем суду надано не було.

Фактично організація з підготовки Договору лізингу полягала у виготовленні стандартної, типової для відповідача форми договору, про що свідчить вписані від руки співробітником відповідача індивідуальні дані щодо Лізингоодержувача, предмета лізингу, його вартості та розмірів належних платежів.

Наведене вказує на порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладанні договору.

З Договору вбачається, що на час укладання Договору вартість предмета лізінгу не визначена; Додаток № 3 до Договору підписаний сторонами, яким мало бути визначено графік покриття витрат та виплати лізінгових платежів, суду не надано.

Крім того, судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб; договір, в порушення вимог чинного законодавства України, нотаріально не посвідчений, посилання відповідача на відсутність належного правового регулювання порядку нотаріального посвідчення таких договорів, не є підставою для відступлення від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6 - 2766 цс 15.

Оскільки визнання недійсними вказаних умов Договору щодо порядку повернення комісії за організацію угоди, вартості предмета лізингу, підстав та порядку розірвання Договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, то відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому, у зв'язку з чим до правовідносин підлягають застосуванню правові наслідки недійсності правочину.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на сплату комісії за перерахування грошових коштів в сумі 600,00 грн., суд приходить до висновку, що зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки зазначені кошти були сплачені позивачем на користь саме банку за надання послуги з переказу грошових коштів у розмірі 60 000,00 грн.

Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача авансового платежу позовні вимоги підлягають задоволенню, в частині стягнення витрат на сплату комісії банку за перерахунок грошових коштів позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За змістом ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно з роз'ясненнями пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 29/11-1 від 29.11.2016 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Дефенсор» прийнято від ОСОБА_1 2 000,00 грн.; підстава: складання позовної заяви про визнання договору фінансового лізінгу з ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» недійсним та стягнення коштів (5 годин).

За таких обставин, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог, а саме: витрати на сплату судового збору за подання заяви майнового характеру - 600,00 грн., немайнового характеру - 551,20 грн., розгляд заяви про забезпечення позову - 275,60 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 509, 627-629, 638, 799, 806-808 ЦК України, ст. ст. 1-3, 6, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 4, 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 1, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

- позов задовольнити частково;

- визнати недійсним договірфінансового лізінгу № 1884 від 12.11.2016 р., укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія "АВТО ЛАЙФ"»;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія "АВТО ЛАЙФ"», , на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, грошові кошти в сумі 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч грн. 00 коп.);

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія "АВТО ЛАЙФ"», , на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, витрати на сплату судового збору в сумі 1 426,80 грн. (тисяча чотириста двадцять шість грн. 80 коп.) та витрати на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн. (дві тисячі грн. 00 коп.);

- в решті задоволення позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення в той же строк з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.Ю. Фортуна