Справа № 462/3547/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2017 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просить зобовязати ОСОБА_2 на наступних Зборах трудового колективу Головного управління Державної служби України з питань праці у Львівській області публічно вибачитися перед ОСОБА_1 та спростувати таку інформацію: «Однак, 23 березня 2016 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області призначено ОСОБА_1, особу без стажу роботи за фахом на державній службі та без жодного стажу роботи за фахом на керівних посадах в інших сферах, не кажучи вже про освіту технічного спрямування, яка є обовязковою для призначення на посаду спеціаліста чи державного інспектора, не те що курування роботи цілого управлінням нагляду у промисловості і на обєктах підвищеної небезпеки, управління гірничого нагляду, та відділів розслідувань нещасних випадків, експертної роботи чи ринкового нагляду»; «…відсутність будь-якого управлінського досвіду не заважає ОСОБА_1 вимагати від підлеглих йому державних інспекторів праці, інших службових та посадових осіб Головного управління Держпраці у Львівській області, чинити тиск на субєктів господарської діяльності, використовувати службове становище з метою отримання неправомірної вигоди»; «Основною професійною характеристикою, що можна надати даній особі за час перебування на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області є його професійна некомпетентність відсутність здатності в межах визначених за посадою повноважень застосовувати спеціальні знання, уміння та навички, повна відсутність таких знань, а також сумнівні відповідні моральні та ділові якості для належного виконання встановлених завдань і обовязків, відсутність бажання елементарного інтелектуального розвитку та професійного навчання»; «З призначенням даного «керівника», штатний розпис Головного управління Держпраці у Львівській області з блискавичною швидкістю почав наповнюватися сумнівними кадрами, без відповідних знань та навичок, що замість механізму допомоги громадянам нашої і так у певній мірі знедоленої держави, вважають державну службу засобом особистого збагачення»; «…замість професійної оцінки викладених фактів та розяснень, заступник начальника ОСОБА_1 вивчає документацію виключно на предмет граматики та розміщення знаків пунктуації, інтуїтивно приймаючи рішення про її підписання чи не підписання»; «Здійснення тиску на працівників сам ОСОБА_3 як «правдивий» керівник посадова особа державного органу влади у постмайданівській Україні мотивує словами: «Хто б….не схилить голову тому п….і мені п…..куди Ви будете жалітись. У мене багаторічний досвід і я знайду спосіб щоб ОСОБА_4 з…..»; «…враховуючи невідповідність займаній посаді ОСОБА_1 не лише за кваліфікаційними вимогами, але й за своїми морально-психологічними якостями, вважаємо таке призначення не просто необґрунтованим та незаконним, але й плювком в лице жертвам майдану, їх родичам та тим громадянам нашої Держави, що надіються на позитивні зміни та довгоочікувані зрушення в Україні»; «…беручи до уваги зловживання службовим становищем, перевищення повноважень, порушення трудових прав та дискримінацію працівників, систематичність зловживань за настільки короткий час «керування» зазначеного «діяча»…»; «…заступник начальника ГУ Держпраці у Львівській області ОСОБА_1 був призначений на посаду з порушенням процедури, встановленої законом і за своїми діловими та моральними якостями не може обіймати цю посаду, а також чинить тиск на працівників. Звернення було підготовлене її юристами і висловлює її думку, яку на її переконання розділять й інші працівники колективу»; «ОСОБА_5 неналежним чином вивчає документи, які готуються інспекторами, зокрема, відповіді на звернення громадян. Досить часто повертає їх на дооформлення, в результаті чого затрачається велика кількість часу, що призводить до неналежного розгляду звернень громадян» та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50000 грн. відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6, який діє на підставі договору про надання правової допомоги №1-2406/16-ц від 24.06.2016 року /а.с.37/ позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що поширення відповідачкою зазначеної негативної та недостовірної інформації про ОСОБА_1 працівникам Головного управління Державної служби України з питань праці у Львівській області в даному колективі порушилося визнання його цінності як унікальної біопсихосоціальної цінності, позитивна соціальна оцінка в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності його діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, та принижена набута суспільна оцінка його ділових і професійних якостей при виконанні ним трудових, службових, громадських чи інших обов'язків, а відомості про незаконне призначення його на посаду спричинило істотну втрату авторитету як керівника, сумнів у підлеглих щодо необхідності виконувати його вказівки. У ОСОБА_1 порушився звичний уклад життя, виникли клопоти з усуненням безпосередніх наслідків поширення недостовірних відомостей, почалися непорозуміння з членами колективу, що заподіяло позивачу істотні душевні страждання. Враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках позивача, ступінь зниження його престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також вимоги добросовісності, справедливості та розумності, розмір заподіяної моральної шкоди визначено у розмірі 50 000 гривень. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач та представник відповідача ОСОБА_7, який діє на підставі договору про надання адвокатських послуг від 18.10.2016 року /а.с.45/, в судовому засідання проти задоволення позову заперечили, покликавшись на необґрунтованість такого, при цьому зазначили, що звернення особи до компетентних державних органів чи посадових осіб, про які позивач вказує в позовній заяві, в принципі не можуть розглядатися як поширення недостовірної інформації про іншу особу, адже є реалізацією права на звернення з метою захисту своїх прав та інтересів, передбаченого ст.40 Конституції України. Представник також наголосив, що позивачем не надано доказу розсилання відповідачем електронною поштою недостовірної інформації про позивача. Негативні наслідки, про настання яких у його житті стверджує позивач щодо зміни морального ставлення людей та колег до нього, ускладнення подальшого активного громадського-політичного життя не є наслідками протиправних дій з боку відповідача, що виключає можливість притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності.Просять в позові відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, з 23.03.2016 року працює на посаді заступника начальника Головного управління Державної служби України з питань праці у Львівській області, що стверджується наказом Головного управління Держпраці у Львівській області №36-к від 23.02.2016 року, витягом з протоколу засідання конкурсної комісії для проведення відбору кандидатів на заміщення вакантних посад ГУ Держпраці у Львівській області від 17-19.02.2016 року, листом Мінсоцполітики №3881/0/14-16/09 від 17.03.2016 року, наказом Держслужби України з питань праці №16-кт від 23.03.2016 року, наказом Головного управління Держпраці у Львівській області №62-к від 23.03.2016 року /а.с.9, 10, 12, 14/.

З 10.06.2016 року по 25.06.2016 року ОСОБА_1 відряджено в зону АТО для участі в заході «Єдина Соборна Україна» з метою розяснення військовослужбовцям їх прав та гарантій на час виконання державних або громадських обовязків з питань трудового законодавства України, що стверджується копією листа Державної служби України з питань праці від 08.06.2016 року та наказом ГУ Держпраці у Львівській області №559-вд від 08.06.2016 року /а.с.15, 16/.

Також судом встановлено, що 16.06.2016 року ОСОБА_2 на електронні адреси працівників Головного управління Державної служби України з питань праці у Львівській області було надіслано лист із вкладенням файлу у форматі Microsoft Word із заголовком «Народному депутату України VІІІ демократичного скликання (5)» та проханням підтримати та підписати листа. До даної позовної заяви додається роздруківка вказаного електронного листа зі скриньки одного з працівників Головного управління. В даному файлі містився текст звернення на адресу народного депутата України VІІІ демократичного скликання, Міністру соціальної політики України, Голові Держпраці України, Голові Львівської ОДА, Начальнику Міжрегіонального управління Нацдержслужби у Львівській та Закарпатській областях, а також колективу працівників ГУ Держпраці у Львівській області. Автором даного звернення був зазначений колектив працівників ГУ Держпраці у Львівській області.

17.06.2016 року відбулися Збори трудового колективу Головного управління Державної служби України з питань праці у Львівській області (копія протоколу додається). Питанням №2 у порядку денному вказаних Зборів було включено обговорення змісту звернення, ініційованого головним державним інспектором Яворівською О.Г., адресованого Міністру Соціальної політики України ОСОБА_8 та Голові Держпраці України ОСОБА_9 стосовно призначення та роботи заступника начальника ГУ Держпраці у Львівській області ОСОБА_1 а також заступника начальника Управління з питань праці ОСОБА_10

Виступаючи на Зборах трудового колективу, 17.06.2016 року відповідачем у справі ОСОБА_2 було виголошено інформацію, яка, на думку ОСОБА_1 містить фактичні твердження, які є негативними та недостовірними і порушують честь, гідність та ділову репутацію позивача, а саме: «…заступник начальника ГУ Держпраці у Львівській області ОСОБА_1 був призначений на посаду з порушенням процедури, встановленої законом і за своїми діловими та моральними якостями не може обіймати цю посаду, а також чинить тиск на працівників. Звернення було підготовлене її юристами і висловлює її думку, яку на її переконання розділять й інші працівники колективу»; «ОСОБА_5 неналежним чином вивчає документи, які готуються інспекторами, зокрема, відповіді на звернення громадян. Досить часто повертає їх на дооформлення, в результаті чого затрачається велика кількість часу, що призводить до неналежного розгляду звернень громадян».

Згідно зі ст.3 Конституції України честь та гідність людини визнаються в Україні одними з найвищих соціальних цінностей.

Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» повязується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю обєктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Таким чином, честь і гідність тісно повязані між собою. Якщо гідність цінність людини, то честь це, по суті, оцінка цієї цінності.

Поняття «ділова репутація» вживається поряд із поняттями «честь», «гідність». У певному розумінні саме поняття «репутація» збігається з поняттям «честь» у її зовнішньому обєктивному значенні. При цьому репутація людини залежить від неї самої, формується на основі її поведінки. Наскільки людина турбується за свою репутацію, можна судити виходячи з її вчинків. Репутація може бути позитивною або негативною і має рухомий характер залежно від того, на якій інформації вона базується. Ділова репутація являє собою приватний випадок репутації взагалі, яка склалася щодо особливостей конкретної фізичної особи (її переваг та недоліків). Враховуючи те, що йдеться про абсолютні субєктивні права, суть обовязку невизначеного кола зобовязаних осіб полягає в утриманні від посягання на ділову репутацію фізичної особи. Це вказує на визначальне значення дій не самої управомоченої особи, а утримання від дій зобовязаних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам. Недостовірною є інформація яка викладена неправдиво або містить відомості про події та явища яких не існувало взагалі або існували, але відомості про них не відповідають дійсності.

В пункті 19 цієї Постанови роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У п.1 ст.10 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів».

Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі ст.10 Конвенції має за зразок ст.19 Загальної декларації прав людини 1948 р., від якої мало чим відрізняється. Статтею 10 кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів».

Аргументи, що висуваються на обґрунтування необхідності особливого захисту свободи вираження поглядів, поділяють на дві групи: 1) свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є важливим інструментом досягнення інших суспільних цілей; 2) вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Тією мірою, якою свобода слова розцінюється як відповідний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обґрунтовують як найкращий спосіб забезпечити можливість зясувати істину. Стверджується, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок та ідей є найкращим способом поповнення знань. Водночас друга група аргументів, якими обґрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення.

Подібну оцінку двостороннього характеру цього права виклав Європейський суд, який наполягав на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи» (справа «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно зі ст.34 Конституції України «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір». Таким чином, у Конституції ніде не йдеться про винятки щодо «негативної» інформації.

Аналізуючи зміст звернень в частині, що стосується позивача, суд доходить висновку, що наведена відповідачем інформація сформульована в загальній формі, як загальна характеристика, з точки зору заявника, не місить жодних фактичних даних, не вказує на будь-які конкретні дії і не містить інформації про вчинення будь-яких дій саме позивачем. Виклад цієї інформації і її значення в загальному контексті скарг свідчать, що за своєю сутністю ці фрази є субєктивними оціночними судженням в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію», скаржник наводить свою думку, свій аналіз, бачення певних подій у їх взаємозвязку, субєктивні висновки із сукупності подій.

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи, відповідач надіслала звернення працівників Головного управління Державної служби України з питань праці у Львівській області перш за все з метою перевірки компетентними органами незаконних, на її думку, дій ОСОБА_1 Однак, ніщо не свідчить про те, що ОСОБА_2 не діяла в рамках, установлених законом для подання подібних звернень.

За будь-яких обставин фрази у скаргах, які стосуються позивача, не містять недостовірної інформації безпосередньо відносно позивача, тому що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Як вбачається із розяснень, даних в рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PCP (справа про поширення відомостей) звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу при виконанні ними своїх службових обовязків не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень ЦК 1963 року (стаття 7), який на сьогодні втратив чинність, обовязкова за своєю юридичною силою правова позиція Конституційного Суду України повинна бути застосована і до аналогічних правовідносин, які регулюються нормами ЦК України 2003 року, на які посилається позивач, що підтверджується п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей).

Суд приходить до висновку, що скарги не ставили під загрозу ділову репутацію ОСОБА_1, оскільки їх зміст не став відомим загалу, засобам масової інформації, а також не було будь-якої іншої форми публічного розголосу, звернення ОСОБА_2 не виходила за межі прийнятної критики, особливо, оскільки ці межі при поданні звернень з метою певної перевірки можуть бути ширшими стосовно державних службовців порівняно з приватними особами.

Згідно рішення від 31.03.2011 року у справі «Сірик проти України» Європейський Суд з прав людини, досліджуючи питання притягнення до цивільно-правової відповідальності на підставі звернень до органів державної влади, вказав, що «...одним із принципів верховенства права є те, що громадяни повинні мати можливість повідомляти компетентних посадових осіб держави про поведінку державних службовців, яка їм видається неправомірною або незаконною».

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, а саме скріншоту /а.с.17/ на електронні адреси працівників Головного управління Державної служби України з питань праці у Львівській області розіслано лист із вкладенням файлу у форматі Microsoft Word із заголовком «Народному депутату України VІІІ демократичного скликання (5)» розміром 57К та проханням підтримати та підписати листа, однак з такого не вбачається, який це зміст листа.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що у позовних вимогах щодо зобов'язання відповідача навести спростування неправдивої інформації необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 гривень, то у задоволенні такої слід також відмовити, оскільки позивачем не доведено, що моральні страждання і переживання, на які він посилається, були заподіяні йому внаслідок протиправних дій відповідача. Подання ОСОБА_2 листів є реалізацією, передбаченого ст.40 Конституції України, права на звернення, а тому не є розповсюдженням недостовірної інформації та не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім цього, позивач не надав достатніх доказів про те, що йому була завдана моральна шкода, та не довів її розмір.

Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський