Справа № 581/63/17
Провадження № 2/581/57/17
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2017 року Липоводолинський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Сізова Д.В.,

з участю секретаря - Самілик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування, трьох процентів річних та інфляційних,

в с т а н о в и в :

01 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що протягом 2009-2010 років між її чоловіком та відповідачем укладалися договори про надання позики, на підтвердження яких складалися боргові розписки від 25 лютого 2009 року на суму 50000 грн., зі строком повернення до 01 травня 2009 року, 25 березня 2009 року на суму 132000 грн., 23 квітня 2010 року на суму 50000 грн., 18 червня 2010 року на суму 50000 грн., зі строком повернення до 15 жовтня 2010 року.

11 квітня 2013 року позикодавець помер, а вона прийняла спадщину за заповітом, успадкувавши й право вимоги до відповідача за вказаними договорами.

08 грудня 2015 року ОСОБА_1 зверталася з письмовою вимогою до відповідача щодо погашення заборгованості за договорами позики, однак жодне з боргових зобовязань щодо повернення зазначених сум позик відповідачем не виконано.

Оскільки розписки не містять умов про безпроцентність договорів позики та не мають розміру відсотків, він підлягає стягненню за користування грошима на рівні облікової ставки НБУ України, що діяла в період користування позикою, як передбачено у ст. 1048 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за весь час прострочення виконання зобовязання із повернення грошей відповідач має сплатити 3 % річних та суму інфляційного збільшення боргу.

Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за борговими розписками, яка становить 712962 грн. 08 коп., зокрема за розпискою від:

25 лютого 2009 року - 180079 грн. 46 коп. (50000 грн. основна сума боргу, 47571 грн. 55 коп. проценти за користування позикою, 11621 грн. 91 коп. - 3 % річних, 70886 грн. інфляційне збільшення боргу);

25 березня 2009 року - 277126 грн. 37 коп. (132000 грн. основна сума боргу, 124373 грн. 80 коп. проценти за користування позикою, 4437 грн. 37 коп. - 3 % річних, 16315 грн. 20 коп. - інфляційне збільшення боргу);

23 квітня 2010 року - 99183 грн. 74 коп. (50000 грн. основна сума боргу, 41322 грн. 92 коп. проценти за користування позикою, 1680 грн. 82 коп. - 3 % річних, 6180 грн. - інфляційне збільшення боргу);

18 червня 2010 року - 156572 грн. 51 коп. (50000 грн. основна сума боргу, 40546 грн. 89 коп. проценти за користування позикою, 9435 грн. 62 коп. - 3 % річних, 56590 грн. інфляційне збільшення боргу).

Позивач та її представник у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у поданій заяві представник позов підтримав та просив розглянути справу за їх відсутності.

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, не заперечував, що дійсно брав у ОСОБА_3 кошти на розвиток спільного з ним садово-ягідного господарства, які віддав йому, просив застосувати строк позовної давності.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2009 року ОСОБА_2 надав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 … даю розписку в тім, що я взяв в ОСОБА_3 борг в сумі пятьдесят тисяч грн. для розвитку садово-ягідного виробництва. Вказану суму (пятьдесят тисяч грн.) зобовязуюсь повернути до 1 травня 2009 року, з урахуванням зміни курсу гривні до долара» (а.с. 7).

25 березня 2009 року ОСОБА_2 надав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі сто тридцять дві тисячі грн. Гроші зобовязуюсь до 30 грудня 2009 року» (а.с. 8).

23 квітня 2010 року ОСОБА_2 надав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 … даю розписку в тім, що я отримав від ОСОБА_3 під звіт кошти в сумі пятдесят тисяч гривень» (а.с. 9).

18 червня 2010 року ОСОБА_2 надав розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 … даю розписку в тім, що я отримав від ОСОБА_3 пятьдесят тисяч гривень, які зобовязуюсь повернути до 15 жовтня нинішнього року» (а.с.10).

Із 23 липня 1966 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (а.с.79).

16 липня 2012 року ОСОБА_3 заповів усе своє майно дружині ОСОБА_1 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу за реєстровим №1760 (а.с.12).

11 квітня 2013 року ОСОБА_3 помер (а.с.11).

30 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, заведена спадкова справа №35.

29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 отримала чотирі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні померлому житловий будинок, цінні папери, дивіденди, частку у статутному капіталі.

26 лютого 2014 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну померлому земельну ділянку.

08 грудня 2015 року ОСОБА_1 поштою надіслала ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів за договорами позики (а.с.15).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен встановити їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15), яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування.

Із складеної 25 березня 2009 року розписки вбачається, що 25 березня 2009 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 123000 грн., у якій не зазначено, що повинен до 30 грудня 2009 року вчинити отримувача коштів.

Із складеної 23 квітня 2010 року розписки вбачається, що 23 квітня 2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 під звіт 50000 грн.

Отже, ці розписки про отримання грошових коштів не містять відомостей про існування між сторонами правовідносин позики, оскільки в них не зафіксоване взаємне волевиявлення щодо укладення саме такого договору і відсутнє зобовязання відповідача про повернення коштів.

Всупереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України позивач не довела факту наявності між її померлим чоловіком та відповідачем договірних відносин за росписками від 25 березня 2009 року та 23 квітня 2010 року, які врегульовані ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки зміст розписок про отримання відповідачем коштів не свідчить про те, що він отримав їх як позику у борг. Тому, суд відмовляє у задовленні позову в цій частині у звязку з недоведеністю.

Разом із цим, у задоволенні позову необхідно відмовити і в іншій частині вимог у звязку зі спливом строку позовної давності, що відповідно до ст.267 ЦК України за наявності підстав для його задоволення, є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 1218 ЦК України вказує, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статті 256, 257 ЦК України визначають позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності за зобовязаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання.

Розписка від 25 лютого 2009 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 в борг 50000 грн. містить зобовязання про повернення коштів до 01 травня 2009 року.

Оскільки строк виконання за зобовязанням настав 01 травня 2009 року, тому з наступного за цією датою дня, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, починається перебіг позовної давності тривалістю у три роки, який закінчився ще за життя ОСОБА_3 01 травня 2012 року.

Так, згідно зі ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Розписка від 18 червня 2010 року про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 50000 грн. також містить зобовязання про повернення коштів до 15 жовтня 2010 року.

Таким чином, не зважаючи на заміну сторони позикодавця ОСОБА_3 у зобовязанні його правонаступником (спадкоємцем), позовна давність за зобовязанням від 18 червня 2010 року закінчилася 15 жовтня 2013 року.

Посилання представника позивача на такі поважні причини пропуску строку позовної давності, як наявність заборгованості відповідача зокрема і перед ОСОБА_1, оскільки надаючи в позику кошти, її померлий чоловік розпорядився належним подружжю майном без її згоди, а також те, що вона дізналася про боргові розписки лише у лютому 2014 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначене не вказує на наявність між сторонами у справі договірних відносин на момент укладення вказаних договорів позики, а відомості про вказаний позивачкою день, коли вона довідалася про наявність цих розписок, жодними доказами не доведено.

Керуючись ст. 212- 215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Липоводолинський районний суд протягом 10 днів із дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д. В. Сізов