Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 415/6991/15-ц
Провадження № 22ц/782/1008/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и л а:

11 листопада 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону (далі 2ВГРЗ) про стягнення заробітної плати, в обґрунтування якого вказав, що з 20.05.2003 року він працював у відповідача. Звільнений відповідно до наказу №4-к від 05.01.2015 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

При звільнені відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за період з серпня по грудень 2014 рік в сумі 22944,49 грн., яку він просив стягнути.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року у задоволенні позовуОСОБА_2 відмовлено за необгрунтованістю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування всіх обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Позивач в судове засідання не зявився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст. 303 ч. 1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів перебування його у трудових відносинах з відповідачем, а надані ним документи завірені печаткою відділу кадрів, яка, з пояснень представника відповідача, була захоплена та використовується незаконними збройними формуваннями та з цього приводу в газеті надано оголошення.

Також суд вважав, що позивач не надав будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір неотриманої заробітної плати, зокрема довідки бухгалтерії, розрахунковий лист чи копію платіжної відомості тощо, а приєднані до позову листи про нарахування заробітної плати не є належним доказом заборгованості, тому суд вважав, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача визнав, що позивач ОСОБА_2 дійсно був працівником Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби, працюючи у відповідача з 20.05.2003 року (а.с. 10) до 05.01.2015 року, і звільнений Наказом №4-к від 05.01.2015 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 11).

Також представник відповідача не оспорював нарахування позивачу заробітної плати за: серпень 2014 р. 686,29 грн., вересень 2014 р. 6344,55 грн., жовтень 2014 р. 6816,65 грн., листопад 2014 р. 6866,59 грн., грудень 2014 р. 6900,69 грн., що також підтверджено копіями табулеграм, наданих позивачем (а.с. 18).

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення, якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно п. 3 Тимчасового Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

У звязку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції та на виконання наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 28.10.2014 року №764 «Про затвердження Положення про 2ВГРЗ» 07.11.2014 року було проведено державну перереєстрацію 2 ВГРЗ за новою адресою: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, (вул. ім. В.Сосюри),197.

Зміни щодо місця знаходження юридичної особи 2ВГРЗ внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру (а.с. 33).

Згідно наказу Другого воєнізованого гірничорятувального загону №131 від 13 листопада 2014 року «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2ВГРЗ» робітники 2ВГРЗ повинні приступити до виконання своїх трудових обовязків за новим місцем розташування загону: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, 197, з 01.12.2014 року (а.с. 34).

У відповідності до п. 10 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року №794, роботодавці зобов'язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.

В пункті 16 зазначеного вище Положення передбачено, що персональна облікова картка фізичної особи повинна мати таку структуру: 1) частина персональної облікової картки, де зберігаються анкетні дані про фізичну особу: 2) частина персональної облікової картки, що відображає сплату страхового збору (внесків) та стаж роботи фізичної особи: ідентифікаційний номер роботодавця; рік, за який внесено відомості; тривалість трудової або іншої діяльності, яка зараховується до стажу роботи; сума заробітку (доходу), на який нараховується страховий збір (внески) на пенсійне страхування (помісячно); розмір страхового збору (внесків) на пенсійне страхування за відповідний місяць; відомості, які підтверджують наявність особливих умов праці, які дають право на пенсію на пільгових умовах; 3) частина персональної облікової картки, що відображає нарахування, сплату пенсії фізичній особі та надані їй соціальні послуги.

Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу, наданої 25.01.2017 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області на вимогу суду апеляційної інстанції за клопотанням позивача, страхувальником Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року позивачу ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата (без утримання податків, зборів та інших обовязкових платежів): серпень 2014 р. 686,29 грн., вересень 2014 р. 6344,55 грн., жовтень 2014 р. 6816,65 грн., листопад 2014 р. 6866,59 грн., грудень 2014 р. 7441,43 грн. (а.с. 97).

У графі «позначка про сплату страхових внесків» за період серпень 2014 року по грудень 2014 року зазначено «так», що свідчить про сплату страхових внесків в цей період.

Згідно інформації, наданої державною податковою інспекцією у м. Лисичанську від 04.01.2017 року Другий воєнізований гірничорятувальний загін знаходиться на обліку в ДПІ у м. Лисичанську як платник податків за основним місцем обліку з 25 листопада 2014 року. Згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_3 складають: листопад 2014 року 6866,59 грн., грудень 2014 року 7441,43 грн. (а.с. 80).

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції не оспорює надані вищезазначеними органами відомості про нараховану заробітну плату позивачу за оспорюваний період і не надає офіційних документів ані про невихід позивача на роботу протягом з серпня 2014 року по грудень 2014 року (табель обліку робочого часу), ані про наявність заборгованості по заробітній платі за цей період, ані про відсутність такої заборгованості. Як не надає і відомостей про внесення відповідачем змін та уточнень до даних реєстру застрахованих осіб щодо розміру доходу позивача, з якого сплачені страхові внески.

Також представник відповідача підтвердив, що казначейське обслуговування їх установи було припинено у звязку з проведенням АТО з липня 2014 року та відновлено лише в листопаді 2014 року, і відомості про заборгованість по заробітні платі перед позивачем на момент відновлення роботи організації відповідач надати не може.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач у спірний період перебував у трудових відносинах, йому було нараховано та не виплачено заробітну плату.

Посилання представника відповідача на те, що позивач не перемістився разом з установою, не спростовують висновку колегії суддів про наявність заборгованості відповідача перед позивачем.

Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі Другого воєнізованого гірничорятувального загону перед ОСОБА_2 за період з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року, колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 110 КЗпП України, статті 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належить до періоду, за який проводиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобовязаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем до позовної заяви додані повідомлення (табулеграми) щодо нарахованої заробітної плати у відповідності до положень ст. 110 КЗпП України за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року та в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати та суми відрахувань (а.с. 18).

Отже, суми заробітної плати, які були нараховані Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном позивачу за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року та зазначені в повідомленнях (табулеграмах), є тотожними сумам, зазначеним в індивідуальній відомості про застраховану особу, наданій управлінням Пенсійного Фонду України в м. Лисичанську Луганської області, крім грудня 2014 р., де зазначена більша сума згідно табуляграми 6900,69 грн., а у відомості УПФУ 7441,43 грн.

Оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України), а позивачем заявлено до стягнення за 2014 рік: серпень 182,27 грн., вересень 5247,91 грн., жовтень 5710,70 грн., листопад 5752,78 грн., грудень 6050,83 грн., а загалом 22944,49 грн., то до стягнення з відповідача на користь позивача належить заборгованість по заробітній платі саме у цьому розмірі.

Оскільки суд припустився невідповідність своїх висновків обставинам справи і наведене призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Одночасно відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого було звільнено позивача як під час подання позову 551,2 грн. як за позов майнового характеру, який поданий фізичною особою і який є обгрунтованим і підлягає задоволенню, так і під час подання апеляційної скарги, яка є задоволеною 606,32 грн., а загалом 1157,52 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року

скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону ідентифікаційний код юридичною особи 00159367, місцезнаходження: Луганська область, місто Лисичанськ, вул. Свердлова, буд. 197 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 22944,49 грн.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави судовий збір у сумі 1157,52 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: