Провадження № 2/369/946/17
РІШЕННЯ

Іменем України

31.01.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Завойській В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, іпотечного договору, договору поруки недійсними, за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, іпотечного договору, договору поруки недійсними.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 02 липня 2008 року вона уклала з ПАТ «ВТБ Банк» кредитний договір № 14.24/08-КД, згідно умов якого вона отримала у кредит грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, строком кредитування - 20 років до 30 червня 2028 року.

Згідно п. 1.1. кредитного договору за користування кредитом було встановлено 14 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 02 липня 2008 року, вона, ОСОБА_1, та ПАТ «ВТБ Банк» уклали іпотечний договір № 14/24/08-ДІ від 02 липня 2008 року, згідно умов п. 1.3 якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1

02 липня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 14.24/08-КД, згідно умов якого ОСОБА_2 поручилася перед банком за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, плати процентів за користування кредитом, комісії, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення і сплата яких передбачено умовами кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року.

Із залученням спеціалістів у сфері фінансово-кредитних галузей було проведено розрахунок реальної відсоткової ставки за кредитом, згідно якого встановлено, що реальна відсоткова ставка за кредитом становить 14,01 %, що на 0,01 % більше, ніж передбачено умовами кредитного договору.

У результаті проведених підрахунків також було встановлено, що абсолютне значення подорожчання кредиту фактично складає 255,00 доларів США, що визначається, як сума переплат за процентами, комісійними платежами та іншими додатковими витратами, які несе позичальник за кредитним договором, від моменту отримання кредиту до моменту його погашення.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що під час укладення кредитного договору банк приховав від неї, як позичальника, повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, оскільки вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, повертаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Зміст укладеного кредитного договору розроблявся банком, тому відповідальність щодо його змісту покладається повністю на банк. Всі розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь банку, тому, на думку позивача підписання оскаржуваного кредитного договору було здійснено нею під впливом обману з боку банку.

Банк навмисно намагався приховано отримати від неї додаткові прибутки. Банк навмисно приховав факт важливої інформації перед підписанням кредитного договору, що в подальшому призвело до невідповідності умов договору.

Приховання під час укладення кредитного договору банком від позичальника повної та об'єктивної інформації щодо реальної відсоткової ставки призвело до абсолютного значення здорожчення кредиту та кінцевої загальної суми кредиту.

На думку позивача ОСОБА_1, беззаперечним обманом з боку банку є належне інформування позичальника про розмір відсоткової ставки, а саме, що вона є більшою, ніж передбачено договором кредиту. Вказана обставина вплинула б на рішення позичальника щодо укладення спірного кредитного договору.

У відповідності до вимог п. 1.3, 3.3 Правил, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк був зобов'язаний зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту шляхом зазначення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

При укладенні кредитного договору банк ввів позичальника в оману щодо дійсної реальної відсоткової ставки за користування кредитними коштами, що у кінцевому результаті призвело до здорожчення кредиту.

На підставі вимог ст. ст. 203, 230 ЦК України позивач просила визнати кредитний договір недійсним. Оскільки недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, тому є підстави для визнання недійсними договору поруки та іпотеки.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, іпотечний договір № 14/24/08-ДІ від 02 липня 2008 року; визнати недійсним договір поруки № 14.24/08-ДП1 від 02 липня 2015 року; вилучити із Державного реєстру іпотек, діючий на теперішній час, запис про іпотеку квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1; вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, діючий на даний час, запис про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.

У грудні 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до ОСОБА_1, ОСОБА_2 із зустрічним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 02 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 14.24/08-КД, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 70 000 доларів США.

14 квітня 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору від 02 липня 2008 року. 29 грудня 2010 року було укладено між сторонами договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 02 липня 2008 року № 14.24/08-КД, 06 серпня 2012 року між сторонами був укладений договір про внесення змін № 3 до кредитного договору № 14.24/08-КД 23 жовтня 2014 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 4 до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник ОСОБА_1 зобов'язалась повернути банку кредит в строк до 02 липня 2038 року включно.

Згідно умов п. 3.3.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник прийняв зобов'язання сплачувати банку 14 % річних.

Згідно умов п. п. 3.4, 4.1 кредитного договору позичальник зобов'язався погашати кредит та проценти за користування кредитом щомісячно ануїтетним платежем згідно Графіку, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

ОСОБА_1, отримавши та користуючись кредитними коштами, свої зобов'язання за кредитними договорами щодо повернення суми основного боргу та сплати суми кредиту, нарахованих за користування кредитними грошовими коштами, належним чином не виконувала.

Станом на 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 нараховано заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 024 доларів США, яка складається із: боргу за кредитом з урахуванням 3 % річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту - 61 223,20 доларів США, що в еквіваленті становить 1 327 968,98 грн., боргу за процентами з урахуванням 3 % річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати процентів у розмірі 9 811,74 доларів США, що в еквіваленті становить 212 822,63 грн.; нарахованої пені в розмірі 989,93 доларів США.

В рахунок забезпечення зобов'язання за кредитним договором № 14.24/08-КД, між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 14.24/08-ДП1 від 02 липня 2008 року, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 поручилась перед банком за виконання позичальником ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін, умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором. Відповідно до п. 4 договору поруки, у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 відповідають перед банком як солідарні боржники.

Враховуючи викладене, ПАТ «ВТБ Банк» просив стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість в загальному розмірі 72 024,87 доларів США, що в еквівалентів становить 1 562 263,94 грн. та понесені судові витрати.

У судовому засіданні позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 та її представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити, зустрічний позов не визнали та заперечували проти його задоволення.

У судовому засіданні представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ПАТ «ВТБ Банк» первісний позов не визнав та заперечував проти його задоволення, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити.

У судовому засіданні третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 первісний позов просила задовольнити, зустрічний позов не визнала та заперечувала проти його задоволення.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а зустрічний позов ПАТ «ВТБ Банк» підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», був укладений кредитний договір № 14.24/08-КД, відповідно до умов п. 1.1. якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, строком кредитування на 20 років до 30 червня 2028 року, зі сплатою процентів за користування кредитом 14 % річних.

Відповідно до умов п. 2.1 кредитного договору грошові кошти, отримані позичальником за цим договором, використовуються за цільовим призначенням - для придбання однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 48,3 кв.м., житловою 21 кв.м..

Відповідно до умов п. 2.4 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений про особу і місцезнаходження банку, про його кредитні умови та умови договору застави, про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави, оцінки майна та інші фінансові зобов'язання. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Згідно умов п. 2.5 кредитного договору позичальнику надаються банківські та супутні послуги, які сплачуються: банківські послуги - згідно діючих тарифів банку; послуги нотаріуса - згідно ст. ст. 19, 31 Закону України «Про нотаріат»; послуги страхових компаній та суб'єктів оціночної діяльності - згідно їх діючих тарифів. Розрахунок сукупної вартості кредиту з урахуванням вищенаведених витрат надається в Додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до умов п. п. 7.2 кредитного договору проценти за користування кредитом за поточний місяць нараховуються в останній робочий день кожного календарного місяця. Період, за який сплачуються відсотки - з першого (включно) по останнє (включно) число кожного місяця. При розрахунку відсотків використовується кількість днів у році - 360 днів.

Згідно п. 8.1 кредитного договору сплата банку процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому п. 1.1. договору, здійснюється щомісячно рівними частинами в розмірі 291,67 доларів США, починаючи з серпня 2008 року.

Відповідно до умов п. 8.3. кредитного договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником в період з 1 по 8 число кожного місяця згідно з Додатком № 1 до цього кредитного договору (Графік повернення кредиту і сплати процентів розрахунок вартості супутніх послуг). Погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок № НОМЕР_1, відкритий в банку.

Згідно умов п. п. 9.1, 9.2, 9.3 кредитного договору у разі несвоєчасного повернення кредиту позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 процентів річних від простроченої суми. У разі несвоєчасної (неналежної) сплати процентів за користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення виконання. Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором може забезпечуватися будь-якими іншими видами забезпечення, встановленими Цивільним кодексом України.

В подальшому між сторонами були укладені договори про внесення змін до кредитного договору 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, а саме Договір про внесення змін № 1 до кредитного договору від 14 квітня 2009 року, Договір про внесення змін № 2 до кредитного договору від 29 грудня 2010 року, Договір про внесення змін № 3 до кредитного договору від 06 серпня 2012 року, відповідно до умов яких вносились зміни до умов договору за погодженням сторін щодо процентної ставки, способів погашення кредиту та процентів, порядку нарахування, сплати процентів за користування кредитом та погашення кредиту.

23 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк» уклали Договір про внесення змін № 4 до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, згідно умов п. 1 якого сторони внесли зміни до умов кредитного договору.

Згідно умов п. 1 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року сторони погодили та виклали в наступній редакції п. 1.1. кредитного договору: «банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти, в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі, на умовах та у строки, що встановлені цим договором».

Згідно п. 3.3.1 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються банком за процентною ставкою у розмірі 14 % річних, з урахуванням можливості автоматичного її перегляду згідно з відповідними підпунктами п. 3.3 кредитного договору, Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні кредитного договору встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватись шляхом укладення договору про внесення змін до кредитного договору у випадку і у порядку, встановленому п. 5.2.7 кредитного договору.

Відповідно до умов п. 3.3.2 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору у випадку невиконання та/або незабезпечення виконання позичальником зобов'язань, визначених п. 5.3.2. та/або п. 5.3.3. цього договору, розмір процентів згідно п. 3.3.1 автоматично підвищується на 5 % річних з третього робочого дня невиконання та/або незабезпечення виконання позичальником хоча б одного із зобов'язань, передбачених п. 5.3.2. та або п. 5.3.3. цього договору.

Відповідно до умов п. 3.4 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору сторонами погоджено спосіб повернення кредиту та процентів - щомісячно, відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг. Ануїтетні платежі - регулярні рівні щомісячні платежі, що направляються на виконання зобов'язань по цьому договору, а саме суми кредиту і процентів, які розраховуються таким чином, що в кінці строку договору за умовами виконання зобов'язання позичальником заборгованість повністю погашається.

Згідно умов п. 3.8 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він перед укладанням цього договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх супутніх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту, оформленням цього договору, оформленням договорів забезпечення та фінансовими зобов'язаннями, пов'язаними зі страхуванням. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Згідно умов п. п. 4.1, 4.2. 4.4. договору про внесення змін № 4 до кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти у розмірі, зазначеному в п. 3.3. цього договору або у розмірі, який змінений у відповідності з вимогами п. 3.3. та п. 5.2.7 цього договору. Проценти за користування кредитом за поточний місяць нараховуються двічі на місяць: 7 числа та в останній робочий день кожного місяця. Період, за який сплачуються відсотки - з 8 числа (включно) попереднього місяця по 7 число (включно) поточного місяця. При розрахунку процентів за кількість днів у році приймається 360 днів.

Відповідно до умов п. 4.11 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання зобов'язань позичальника за цим договором у повному обсязі, ця сума погашає вимоги баку у наступній черговості: у першу чергу сплачуються прострочені проценти за користування кредитом та комісійна винагорода (за їх наявності); у другу чергу сплачуються строкові проценти за користування кредитом та комісійна винагорода (за їх наявності); у третю чергу сплачується прострочена заборгованість за кредитом (за їх наявності); у четверту чергу сплачується строкова заборгованість за кредитом; у п'яту чергу сплачуються витрати банку, пов'язані з одержанням виконання за борговими зобов'язаннями за кредитним договором та зверненням стягнення на предмет забезпечення (за їх наявності); у шосту чергу сплачується пеня за прострочення сплати процентів та комісійної винагороди (за їх наявності); у сьому чергу сплачується пеня за прострочення повернення кредиту (за її наявності); у восьму чергу сплачуються передбачені цим договором штрафи (за їх наявності)

Відповідно до умов п. 7.1 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору, у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,1 % від суми прострочених зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов п. 1. якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в тому числі, що збільшують основне зобов'язання).

Відповідно до п. 4 договору поруки у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

В рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 02 липня 2008 року був укладений іпотечний договір № 14.24/08-ДІ.

Відповідно до умов п. 1.1. договору іпотеки предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 1.3 цього договору для забезпечення виконання зобов'язань в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати плати за користування кредитом, комісій, інших платежів, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року та будь-якими додатковими угодами до нього.

Згідно умов п. 1.2. договору іпотеки згідно з кредитним договором іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит у сумі 70 000 доларів США зі строком повернення до 30 червня 2028 року та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14 % річних.

Відповідно до умов п. 1.3. кредитного договору іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка складається з 1 жилої кімнати, загальною площею 48,30 кв.м., жилою площею 21,0 кв.м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 липня 2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в Державному реєстрі право чинів 02 липня 2008 року за № 2995082.

Відповідно до умов п. 4.1 договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за кредитними договорами у повному обсязі, включаючи сплату основної суми боргу, неустойки, процентів та інших платежів, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги і звернення стягнення на предмет іпотеки, збитків, завданих порушенням основного зобов'язання та/або цього договору іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «ВТБ Банк» виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_1, надавши їй кредит у розмірі 70 00 доларів США, що підтверджується наявною в матеріалах справи заявкою на видачу готівки № RT/614/1/41 від 02 липня 2008 року. Однак, позичальник ОСОБА_1 в порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, неналежним чином сплачувала заборгованість за кредитом та відсотками, у зв'язку з чим на початку 2015 року в неї виникла заборгованість по кредитному договору в загальному розмірі 72 024,87 доларів США, що в еквіваленті становить станом на 16 жовтня 2015 року - 1 562 263,94 коп..

Звертаючись з первісним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, який вона укладала з ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», оскільки, на її думку, банк ввів її в оману при укладенні спірного кредитного договору, оскільки навмисне приховав сукупну вартість кредиту та всіх супутніх послуг, а також реальну відсоткову ставку по кредиту. Позивач стверджувала, що під час укладення кредитного договору банк приховав від неї, як позичальника, повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказавши при цьому занижені значення показників суттєвих умов договору, тим самим ввівши її, як позичальника, в оману при укладенні кредитного договору.

За клопотанням позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 по справі було призначено судово-економічну експертизу.

На виконання вимог ухвали суду про проведення судово-економічної експертизи від 06 квітня 2016 року судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи ОСОБА_4 надано висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1932 від 10 жовтня 2016 року.

У своєму висновку за результатами проведеної судово-економічної експертизи судовий експерт вказав, що згідно наявних матеріалів вбачається: Додаток «детальний розпис сукупної (загальної) вартості кредиту» до кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року не відображає повної інформації стосовно витрат позичальника та не узгоджується з даними наданих взаємопов»язувальних документів (в тому числі з умовами кредитного договору та договорів страхування). Крім того, у додатку до кредитного договору наведені суперечливі та неузгоджені дані щодо строків погашення місячних платежів. За результатами експертизи в межах наявних матеріалів, оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року в повній мірі не узгоджується з «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». За даними п. 1.1. кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року процентна ставка на момент укладення договору становить 14,00 %. Згідно Додатку «Детальний розпис сукупної (загальної ) вартості кредиту» абсолютне подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року не визначена. За результатами експертизи, розрахунково встановлено, виходячи з наданих документів та керуючись умовами, викладеними на момент укладення кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року: реальна процентна ставка на момент укладання кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року складає 17,20 % та є вищою від процентної ставки, зазначеної в умовах договору 14 %; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року складає 110168,17 доларів США.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30 травня 1997 року при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК чи ст. 62 ЦПК висновок експерта немає наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що в січні 2015 році вона дізналась про те, що банк збільшив відсоткову ставку і з того часу вона припинила сплачувати кредит. ОСОБА_1 стверджувала, що вона не надавала своєї згоди банку на підвищення відсоткової ставки. На умови банку про збільшення відсоткової ставки вона не погоджувалась і не підписувала з банком договору про збільшення відсоткової ставки. На запитання суду чи підписувала вона договір про внесення змін № 4 до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року ОСОБА_1 підтвердила, що вона підписувала вказаний договір, оскільки вона змушена була його підписати, тому що між нею і банком на той час вже було укладено кредитний договір № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року. Договір про внесення змін № 4 від 23 жовтня 2014 року вона підписувала, однак заперечувала проти збільшення банком відсоткової ставки. Банк усно повідомляв її про умови кредитування. Своїми діями банк ввів її в оману при підписанні первісного кредитного договору, в якому вона погодила з банком відсоткову ставку в розмірі 14 % (як фіксовану ставку).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов п. 3.8 договору про внесення змін № 4 до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року підписанням цього договору позичальник ОСОБА_1 підтверджує, що вона, як позичальник, перед укладанням цього договору письмово ознайомлена з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх супутніх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту, оформленням цього договору, оформленням договорів забезпечення та фінансовими зобов'язаннями, пов'язаними зі страхуванням. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами.

Як вбачається з умов кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року сторонами було погоджено, що проценти за користування кредитом встановлено на рівні 14 % відсотків.

В подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, відповідно до умов яких сторони погодили та внесли зміни до кредитного договору, в тому числі сторони погодили та внесли зміни, що стосувалися нарахування та сплати процентів.

Слід зазначити, що існує різниця між реальною і номінальною ставкою. Номінальна ставка - це ставка, яка вказується в договорі, і на базі якої нараховуються проценти, а реальна (ефективна) ставка - це загальна сума платежів, що розраховуються як сукупний показник, який включає в себе сумарний борг, номінальну процентну ставку, страхові платежі, супутні послуги по обслуговуванню кредиту.

Укладаючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_1 та кредитор ПАТ «ВТБ» погодили істотні умови кредитного договору, та погодили, що за кредитним договором № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року встановлено процентну ставку в розмірі 14 %, яка діяла з моменту укладення кредитного договору. Згідно додаткових угод, які укладались між кредитором та позичальником, вносились зміни до процентної ставки кредитування. Так, в п. 3.3.1 додаткової угоди № 4 до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року сторони погодили, що проценти за користування кредитом нараховуються банком за процентною ставкою у розмірі 14 % річних, з урахуванням можливості автоматичного її перегляду згідно з відповідними підпунктами п. 3.3 кредитного договору. Сторони за взаємною згодою досягли згоди при укладенні кредитного договору, і встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися шляхом укладення договору про внесення змін до кредитного договору у випадку і у порядку, встановленому п. 5.2.7 кредитного договору. Відповідно до п. 3.3.2 додаткової угоди № 4 сторони погодили, що в разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених п. 5.3.2 та/або п. 5.3.3 цього договору, розмір процентів згідно п. 3.3.1 автоматично підвищується на 5 % річних.

Висновок експерта не спростовує, що номінальна ставка складає 14 % . В матеріалах справи міститься Графік повернення і сплати процентів та розрахунок і вартості супутніх послуг до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, з якими позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена, що підтверджується її підписом, який міститься в Графіку повернення кредиту, і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг до кредитного договору № 14.24/08-Кд від 02 липня 2008 року (а.с. 92).

З викладеного вбачається, що доводи позивача ОСОБА_1, що вона як позичальник, дізналась про порушення банком її прав щодо підвищення процентної ставки лише в січні 2015 року, не підтверджується матеріалами справи. Про інформування позичальника про умови кредитування свідчать укладені між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк» договори про внесення змін до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, які укладались між сторонами 14 квітня 2009 року, 29 грудня 2010 року, 06 серпня 2012 року, 23 жовтня 2014 року.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 зазначила, що банк ПАТ «ВТБ Банк» ввів її в оману, оскільки при укладені спірного кредитного договору банк приховав від неї повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

ОСОБА_1 зазначає, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України банк ввів її в оману, яка, на її думку, полягає в тому, що банк приховав реальну відсоткову ставку за користування кредитними коштами, що призвело до здорожчання кредиту.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах договір укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватись на вимогу однієї зі сторін.

За правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману.

В Узагальненнях Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач, як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента, як мотиву правочину, не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається з матеріалів та підтверджено наданими в судовому засіданні поясненнями сторін, позивач ОСОБА_1 добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що банк ввів її в оману, надаючи їй споживчий кредит з відсотковою ставкою 14 %, а в подальшому збільшив її розмір, не повідомивши її про реальну відсоткову ставку і про здорожчення кредиту в цілому, суд вважає безпідставними, оскільки позивач не надав суду переконливих та безспірних доказів в обґрунтування заявлених вимог.

На підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з програмою кредитування ПАТ «ВТБ Банк» на час укладання спірного кредитного договору, надано графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг до кредитного договору № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, які були погоджені та підписані ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1. Також слід заначити, що в судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що вона дійсно підписувала Графік повернення кредиту і сплату процентів, однак зазначила, що вона змушена була їх підписати, бо це було однією з умов банку.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до вимог ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Щодо вимог позивача про визнання договорів іпотеки та поруки недійсними, які були укладені на виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року, то суд відмовляє у задоволенні даних вимог, як похідних від основного договору-кредитного договору, який судом не визнано недійсним.

У грудні 2016 року представником ПАТ «ВТБ Банк» було подано заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що 02 липня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року.

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору від 02 липня 2008 року недійсним після спливу позовної давності.

Моментом вчинення спірного правочину та момент, коли ОСОБА_1 дізналася про його вчинення, є дата його підписання 02 липня 2008 року. Оскільки ОСОБА_1 мала об'єктивну можливість довідатися про порушення свого права 02 липня 2008 року, а з позовом до суду звернулась у вересні 2015 року, тобто через сім років, тому відповідно строк позовної давності щодо заявлених вимог станом на дату подання позову минув. Враховуючи викладене, ПАТ «ВТБ Банк» просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

У судовому засіданні позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 та її представник заперечували щодо поданої заяви про застосування строку позовної давності, та в своїх запереченнях на подану банком заяву про застосування строку позовної давності зазначили, що відлік початку перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст.267 ЦК України).

Слід зазначити, що строк позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку суд погоджується з доводами позивача, що про порушення своїх прав, як вважала позивачка, вона дізналась в 2015 році, і тому перестала погашати кредит в 2015 році. У зв»язку з викладеним ОСОБА_1 звернулась за захистом своїх порушених прав, вважаючи, що вони були порушені з січня 2015 року, і дані доводи ОСОБА_1 підтверджуються наявним розрахунком заборговності, з якого вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 по сплаті кредиту виникла в січні 2015 року. Як пояснила у судовому засіданні позивач ОСОБА_1, про порушення свого права вонадізналась у січні 2015 року, а з позовом до суду звернулась у вересні 2015 року, тому суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не був пропущений строк звернення з позовом до суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що станом на 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року у розмірі 72 024 доларів США, що в еквіваленті становить 1 562 263 грн. 94 коп., яка складається з: поточної заборгованості за кредитом - 60 554, 82 доларів США, що в еквіваленті становить 1 313 471,47 коп.; заборгованості за простроченим кредитом - 658,87 доларів США, що в еквіваленті становить 14 291,30 грн., три відсотки річних - 9,51 доларів США, що в еквіваленті складає 206 грн. 22 коп.; суми простроченої заборгованості за процентами - 7 359,04 доларів США, що в еквіваленті становить 159 622,13 коп.; 3% річних - 71,86 доларів США, що в еквіваленті становить 1 558,62 грн.; нарахована пеня у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів, кредиту у розмірі 0,1 % за кожний день прострочення платежу - 989,93 доларів США, що в еквіваленті становить 21 472,16 грн..

Розрахунок був здійсненний банком станом на 16 жовтня 2015 року, згідно якого вбачається, що згідно офіційного курсу валют НБУ встановлено, що 100 доларів США в еквіваленті до національної валюти гривні було зафіксовано на рівні 2169,0618 грн..

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору 27 серпня 2015 року на адресу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 банк направляв досудові вимоги за № 5589/1-2.26 від 02 липня 2015 року та за № 7264/1-2.53 від 27 серпня 2015 року про погашення існуючої суми боргу, яка складається з 67 506,9 доларів США. Однак вказані вимоги банку ні позичальником, ні його поручителем виконані не були.

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Позивач виконав свої зобов'язання по договору, надавши кредит, проте ні відповідач, ні його поручителі у встановлені строки борг не повертають та не сплачують відсотки за користування кредитом.

Оскільки відповідачі не виконують взятих на себе за договором зобов'язань, суд вважає, що позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню.

Судові витрати по справі слід стягнути з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 згідно зі ст. 88 ЦПК України на користь позивача ПАТ «ВТБ Банк».

Враховуючи викладене та керуючись вимогами ст. ст. 16, 203, 230, 256, 261, 525, 526, 548, 553, 554, 611, 627, 638, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2, про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, іпотечного договору, договору поруки недійсними відмовити.

Зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 14.24/08-КД від 02 липня 2008 року у розмірі 72 024,87 доларів США, що в еквіваленті становить 1 562 263,79 грн., яка складається з: поточної заборгованості за кредитом - 60 554,82 доларів США, що еквівалентно 1 313 471,47 грн., заборгованості за простроченим кредитом - 658,87 доларів США, що еквівалентно 14 291,30 грн., 3 % річних - 9,51 долара США, що еквівалентно 206,22 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 7 359,04 доларів США, що еквівалентно 159 622,13 коп., 3 % річних - 71,86 доларів США, що еквівалентно 1 558,62 грн., заборгованості за нарахованими процентами 2 380,84 доларів США, що еквівалентно 51 641,89 грн., пеня - 989,93 доларів США, що в еквіваленті становить 21 472, 16 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 11 716,98 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 11 716,98 грн..

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.