Справа № 489/6221/16-ц
Номер провадження 2/489/677/17
РІШЕННЯ

Іменем України

06 квітня 2017 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач 1), ОСОБА_3 (далі-відповідач-2) про стягнення боргу за договором позики,

встановив

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ним було надано відповідачам гроші за договором позики, оформленого розпискою. Вказує, що до цього часу відповідачі борг не повернули.

Позивач просив суд відновити процесуальний строк на звернення до суду за захистом свої прав; стягнути з відповідачів на користь позивача борг за договором позики у розмірі 3000 євро або 87210 грн.; 3% річних з простроченої суми у розмірі 247,56 євро або 7196,57 грн., пені за період з 01.09.2013 по 31.05.2016 в сумі 82914,28 грн., збитки від інфляції 80255,62 грн., а всього 257576,47 грн.

14.02.2017 відповідач 2 та представник відповідачів просили суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в попередніх судових засіданнях позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

01.03.2013 між ОСОБА_1 та відповідачем 1 було укладено договір позики, за умовами якого останньому надано грошові кошти у розмірі 3000 євро. Відповідач 1 зобов'язувався повернути кошти до вересня 2013 року. При цьому такий договір засвідчено підписами обох відповідачів.

З викладеного слідує, що позику в позивача взяв саме відповідач 1, оскільки це слідує зі змісту розписки. Підпис відповідача 2 під розпискою не можна однозначно розцінювати як факт укладення і ним договору. Натомість ця обставина може свідчити про його присутність під час укладання договору та його засвідчення підписом як свідка.

Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог до відповідача 2 необхідно відмовити повністю у зв'язку з необґрунтованістю, оскільки позивачем не доведено іншого.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики , які регулюються нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні грошові кошти або інші речі, в позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно положень ч. 1 ст. 360 - 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6 - 63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 1 зобов'язання за договором позики не виконав в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість.

В судовому засіданні представником позивача було долучено до матеріалів справи розписку від 15.02.2017, за якою позивач підтвердив, що отримав від відповідача частину боргу за процентами в сумі 2400 грн. (на ОСОБА_4 9 травня 2016 року) та 1000 грн. на початку серпня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач порахував заборгованість відповідача станом на 31.05.2016 року. Таким чином, враховуючи те, що 1000 грн. була сплачена відповідачем після цього строку (серпень 2016 року) і від позивача не надходило до суду заяви про збільшення позовних вимог, то суд не враховує таку суму в рахунок погашення боргу за договором позики.

Станом на день ухвалення рішення курс валют встановлений Національним банком України складає 2899,83 грн. за 100 євро. Виходячи з цього, 3000 євро еквівалентно 86994,90 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (згідно з правовою позицією № 6-369цс15 у постанові ВСУ від 02.09.2015)

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розрахунок 3 % річних розраховується за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100

Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості складає 86994,9 грн.; кількість днів прострочення (з 01.09.2013 по 06.04.2017) складає 1003 дні.

Таким чином, в даному випадку 3 % річних складатимуть 7171,72 грн. = 86994,9 грн.*3*1003:365:100.

За таких обставин, оскільки відповідачем грошове зобов'язання не виконано, то вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних (за період з 01.09.2013 по 06.04.2017, оскільки період в позові не зазначено) є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню в межах заявлених вимог, тобто в розмірі 7171,72 грн.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі №6-771цс15 за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

За таких обставин, вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат є такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач просив суд стягнути з відповідачів пеню за несвоєчасність виконання зобов'язання, при цьому посилаючись на ст. 1048 ЦК України.

В даному випадку договором позики між сторонами не передбачено стягнення пені за невиконання зобов'язань.

Крім того, суд вважає, що позивач зазначаючи про стягнення пені і посилаючись на ст. 1048 ЦК України, просить стягнути проценти від суми позики, які вираховуються у відповідності до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02.07. 2014 року (справа №6-36цс14), у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Оскільки договором позики між сторонами, іншого не встановлено, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача процентів за користування грошима за визначений позивачем період.

При здійсненні розрахунку суд виходить з розміру облікової ставки Національного банку України, яка складала: з 01.09.2013 - 6,5%; з 15.04.2014 - 9,5%; з 17.07.2014 - 12,5%; з 13.11.2014 - 14%; з 06.02.2015 - 19,5%; з 04.03.2015 - 30%; з 28.08.2015 -27%; з 25.09.2015 - 22%; з 22.04.2016 - 19%, з 27.05.2016 - 18%.

Таким чином, в даному випадку проценти будуть вираховуватись таким чином:

1) 86994,90 грн.*6,5%/365*225 днів =3485,75 грн.

2) 86994,90 грн.*9,5%/365*92 днів=2083,11 грн.

3) 86994,90 грн.*12,5%/365*118 днів = 3515,55 грн.

3) 86994,90 грн.*14%/365*84 днів = 2802,90 грн.

4) 86994,90 грн.*19,5%/365*25 днів = 1161,92 грн.

5) 86994,90 грн. *30%/365*176 днів = 12584,47 грн.

6) 86994,90 грн.*27%/365*27 днів = 1737,51 грн.

7) 86994,90 грн.*22%/365*209 днів = 10858,97 грн.

8) 86994,90 грн.*19%/365*34 дні = 1539,69 грн.

9) 86994,90 грн.*18%/365*14 днів = 171,61 грн.

Належні до сплати відповідачем на користь позивача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України складають 39941,48, грн. Проте, враховуючи часткову сплату відповідачем процентів у розмірі 2400 грн. відповідно до розписки від 15.02.2017, про яку йшлося в рішенні вище, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти за період з 01.09.2013 до 31.05.2016 (саме цей період визначено в позові) за користування позикою в розмірі 37541,48 грн.

Судом встановлено, що за договором позики відповідач отримав від позивача кошти в іноземній валюті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 р. № 520, та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-79 цс 14.

Представник відповідачів просила застосувати строк позовної давності.

Представник позивача заперечуючи проти цього вказав, що строк давності перервався частковим виконанням зобов'язання.

З розписки, яка є в матеріалах справи вбачається, що відповідач частково сплачував кошти. Вказане підтвердив і представник відповідачів у іншій справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відступлення прав вимоги (провадження № 2/489/109/17, засідання 23.09.2016 о 10 год. 59 хв. на записі 5 хвилина 50 секунд).

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що строк позовної давності перерваний частковим виконанням відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором позики.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

В задоволенні вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 131 708 (сто тридцять одна тисяча сімсот вісім) грн. 10 коп., що складається з позики 86 994 (вісімдесят шість тисяч дев'ятсот дев'яносто чотири) грн. 90 коп.; відсотки у розмірі 37541 (тридцять сім тисяч п'ятсот сорок одна) грн. 48 коп., три відсотки річних у розмірі 7171 (сім тисяч сто сімдесят одна) грн. 72 коп.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1317,08 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв