Справа № 361/5072/16-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/815/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 01.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

1 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенко Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

у с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, мотивуючи його тим, що з 30 квітня 2004 року він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Проте подружнє життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та обовязки у введенні спільного господарства, внаслідок чого почали виникати сварки та конфлікти. Позивач вказав, що вони з відповідачем втратили почуття любові та взаємоповаги один до одного, подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим.

ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов, в якому порушила питання про стягнення із ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання спільних дітей щомісячно у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати предявлення позову до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що на даний час вона з позивачем проживає окремо, проте матеріальну допомогу на утримання дітей він добровільно не надає, хоча є особою працездатного віку з регулярним доходом, інших аліментних зобовязань не має, тому має можливість забезпечувати дітям у вигляді аліментів у частці від свого доходу.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 30 квітня 2004 року у виконавчому комітеті Руднянської сільської ради Броварського району Київської області, актовий запис № 1, розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище відповідача залишено «Жиглій».

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно в розмірі 1/4 частини від усіх видів щомісячного заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, тобто 8 квітня 2028 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині стягнення аліментів, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким стягнення аліментів не проводити взагалі.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині частково задоволених вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітні діти проживають окремо зі своїми батьками та встановивши, що донька ОСОБА_5 проживає разом з матірю, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства дійшов висновку, що вона має передбачене законом право на її утримання, а відповідач спроможний надати таке утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30 квітня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Руднянської сільської ради Броварського району Київської області, про що було складено відповідний актовий запис № 1.

Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітні діти не мають зареєстрованого місця проживання, однак від дня свого народження проживали разом з батьками в будинку по вул. Молодіжна, 1-а, у с. Шевченкове Броварського району Київської області.

Також судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_2, дідусем ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_7 в будинку по вул. Молодіжна, 6, у с. Шевченкове Броварського району Київської області та з 10 жовтня 2016 року навчається у 5-Б класі Шевченківської ОСОБА_8 ступенів Броварського району Київської області.

У свою чергу ОСОБА_5 проживає разом з матірю ОСОБА_3 в квартирі № 28 в будинку по вул. Лесі Українки, 20, с. Рудня Броварського району Київської області та з 27 вересня 2016 року навчається у 1-му класі Руднянської ОСОБА_8 ступенів Броварського району Київської області.

Відповідач за зустрічним позовом працює машиністом екскаватора КП «ШЕУ Шевченківського району», щомісячно отримує заробітну плату в середньому близько 5 675,53 грн., тобто має регулярний дохід.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За правилами ст. ст. 180, 181 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до розяснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_9 України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обовязком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому, відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Задовольняючи зустрічний позов частково, суд першої інстанції враховуючи вказані норми закону, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив з наявності правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання їхньої доньки ОСОБА_5, яка проживає з матірю, оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги на її утримання, та відсутності підстав для стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_10 з огляду на те, що останній проживає з відповідачем та знаходиться на його утриманні, а матір дитини також зобовязана приймати участь в його матеріальному забезпеченні та вихованні.

В той же час, у випадку невиконання нею своїх батьківських обовязків по утриманні дитини, ОСОБА_2 має передбачене законом право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, яким він не скористався в межах даного спору.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М Кулішенко

ОСОБА_9