Справа № 308/381/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 1998 році об'єдналися для здійснення спільної діяльності, відносини які між ними виникли регулювалися нормами ст.ст. 112, 113, 430-434 ЦК УРСР та глави 26, 77 ЦК України, відповідно. Сторони досягли згоди, що нерухоме майно, яке буде набуто або побудовано ними спільно буде їх спільною частковою власністю.

У 1998 році на публічних торгах була придбана будівля складу (літ. А, А1), яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 Право власності на таку будівлю було оформлено на відповідача, що підтверджується свідоцтвом виданим приватним нотаріусом ОСОБА_4 від 30.10.1998 р. за ВКТ № 499888.

Решта будівель були побудовані позивачем та відповідачем спільно за їх кошти.

Посилаючись на ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин між сторонами, стверджує, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності та включає: торгово-офісну будівлю, три виробничі будівлі, склад, побутовий блок, торгово-виробничу будівлю. Позивачу належить частка в майні у розмірі 22 %, що складає 11/50, а решта належить відповідачу.

За весь період спільної діяльності, починаючи з 1998 року відповідачем визнавалося право спільної часткової власності позивача на майно, спорів із цього приводу до грудня місяця 2013 року не виникало. Дані обставини також підтверджуються нотаріально засвідченою заявою відповідача, у якій він підтверджував, що визнає право часткової власності позивача на майно у розмірі 22 %.

Проте в грудні 2013 року позивач звернувся до відповідача та запропонував йому розподілити майно, і переоформити одну з будівель на позивача. Відповідач відмовився розподілити майно, право спільної часткової власності позивача не визнає.

У зв'язку з невизнанням відповідачем права власності позивача, відповідно до ст.ст. 16, 392 ЦК України позивач може вимагати визнання такого права в судовому порядку.

Указує, що матеріально правовою підставою для задоволення заявленого позову є норми ст.ст. 112, 113, 430-434 ЦК УРСР, глави 26, 77 ЦК України, ст. 17 ЗУ «Про власність».

Посилаючись на положення ст.ст. 356, 357 ч. 2, 392, 1130, 1133 ЦК України просить визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності в розмірі 11/50 на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а саме: торгово-офісна будівля, три виробничі будівлі, склад, побутовий блок, торгово-виробнича будівля.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2016 року в задоволенні позов відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування всіх обставин справи, порушення судом норм матеріального й процесуального права. Зокрема, вважає, що суд помилково послався на необхідність існування між сторонами письмової угоди про спільну діяльність. Указує, що ним надано відповідні докази на підтвердження своїх вимог, а саме заяву від 30.05.2013 року та покази свідка ОСОБА_5.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до акту продажу з публічних торгів, затвердженого суддею Ужгородського міського суду 6 жовтня 1998 року, будівлю - складське приміщення А, А-1 за адресою: АДРЕСА_1, було продано ОСОБА_2 за 3517,0 гривень. Із вказаного акту вбачається, що в торгах приймали участь ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які внесли судовому виконавцю 10 % від оцінки будівлі в сумі 320 грн. і дали розписку про те, що в них немає перепон для придбання будівлі з торгів. Торги розпочалися з початковою оцінкою будівлі в сумі 3197 грн. та при проведенні торгів за будівлю була запропонована ціна: ОСОБА_1 - 3197 грн., ОСОБА_2 - 3517 грн. Після ціни, яка запропонована ОСОБА_2 ніхто з тих, хто приймав участь у торгах, надбавки не зробив. Таким чином, будівлю було продано ОСОБА_2 за вказану суму, яку було внесено повністю 6 жовтня 1998 року (а.с. 47).

На підставі вказаного акту про проведення прилюдних торгів, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 посвідчено, що ОСОБА_2 належить право власності на майно, яке складається з будівлі складу, що знаходиться в АДРЕСА_1 (літ. А, А1), загальною площею 325.3 кв.м., що стверджується свідоцтвом від 9 жовтня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3464 (а.с. 7).

Відповідно до договорів оренди від 14 липня 2005 року, 2 січня 2006 року, 2 січня 2007 року, 3 вересня 2007 р. та 3 січня 2008 року, укладених між ПП ОСОБА_2 в особі ОСОБА_2 (орендодавець) та ПП ОСОБА_1 в особі ОСОБА_1 (орендар), орендодавець передав орендареві у строкове платне користування частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 314 кв.м. (а.с. 65-74). Згідно договору оренди від 2 січня 2009 року орендодавець передавав орендареві у строкове платне користування частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 100 кв.м. (а.с. 75, 76). Відповідно до договору оренди від 1 січня 2010 року орендодавець передав орендареві у строкове платне користування частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 80 кв.м. (а.с. 77, 78), а згідно укладених договорів оренди від 1 січня 2011 року та 1 січня 2012 року - частину складського приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, та приміщення складського цеху, що розташоване в АДРЕСА_1 загальною площею 64 кв.м. (а.с. 79-82).

Згідно із заявою ОСОБА_2 від 13 травня 2013 року, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6, даною заявою відповідач ствердив, що ОСОБА_1 дійсно являється співвласником (у розмірі 22 %) права власності на нерухомість, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також цією заявою зобов'язався при продажі цієї нерухомості врахувати інтереси співвласника та виплатити йому продажну вартість 22 % його частки (а.с. 6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

З даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пред'являючи даний позов, позивач указував, що в 1998 році сторони об'єдналися для спільної діяльності та тоді ж у 1998 році спільно придбали спірне майно.

За таких обставин, згідно приписів п.п. 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України судом вірно засновано до даних правовідносин норми ЦК УРСР від 1963 року та ЗУ «Про власність».

Так, згідно ст. 430 ЦК України (в редакції 1963 року), за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво й експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Згідно із ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Однак, матеріали справи не містять доказів придбання спірного майна за спільні кошти сторін. Таке майно придбано ОСОБА_2 із прилюдних торгів. При цьому з акту про проведення прилюдних торгів вбачається, що конкурентом ОСОБА_2 був саме позивач ОСОБА_1. Зазначене не узгоджується із твердженням позивача про придбання майна за спільні кошти.

Крім цього, матеріали справи містять неодноразові письмові договори оренди за період з 2005 по 2012 роки з яких убачається, що позивач орендував у відповідача складські приміщення для зберігання деревостружкових матеріалів, а.с. 65-82. Та дані договори оренди між сторонами є чинними, оскільки позивач такі не оспорював. Зазначене також спростовує, твердження позивача стосовно здійснення спільної діяльності.

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору про спільну діяльність, зокрема, такий договір у письмовій формі не укладався. При цьому суд вірно вказав, що відсутність письмової форми договору позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Такий висновок повністю узгоджується із приписами ст. 46 ЦК УРСР від 1963 року. При цьому посилання апелянта на ст. 43 ЦК УРСР від 1963 року є помилковим, оскільки договір про спільну діяльність не відноситься до угод які виконуються під час такого укладення, а відтак повинен укладатися в письмовій формі. Безпідставним є й посилання на ст. 218 ЦК України, так вимоги до форми правочину встановлюються законодавством чинним на момент його укладення, а відтак дана норма не підлягає застосуванню.

Щодо заяви від 30.05.2013 року, то така жодним чином не підтверджує факту укладення між сторонами договору про спільну діяльність.

Як пояснював відповідач, таку заяву підписав лише тому, що позивач бажав отримати кредит у банку, а для цього слід було підтвердити, що має майно.

Також, дана заява, не зважаючи на те, що в ній відповідач визнав належність 22% спірного майна позивачу, не може бути самостійною та достатньою підставою для задоволення даного позову, позаяк право власності виникає з визначених законодавством підстав, а нотаріально посвідчена заява, яка є одностороннім правочином, не являється такою підставою.

За наведених обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв'язку із чим, передбачених ст.ст. 309 і 310 цього Кодексу підстав для його скасування, немає.

Ураховуючи наведене та керуючись приписами статей 307, 308, 313, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді