У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду

Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2, Кредитна спілка "Рівненщина" про визнання недійсним договору факторингу,-

в с т а н о в и л а :

17 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ "Укрсиббанк", ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2, Кредитна спілка "Рівненщина" про визнання недійсним договору факторингу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в який доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що відступлення права вимоги грошової вимоги до боржника за договором факторингу суперечить положенню «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», однак суд першої інстанції дані доводи не взяв до уваги зазначивши, що вказане положення визнано не чинним, проте дане розпорядження було чинне на момент укладення договору.

Так, відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Зазначає, що оскаржуваний договір факторингу не відповідає вимогам законодавства, яке діяло на момент його укладення в частині відступлення права вимоги до фізичної особи-споживача.

Просить рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанком" (в подальшому юридична особа змінила назву на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого Банк надав позивачу кредит у сумі 67 000 доларів США, яка дорівнює еквіваленту 338350 грн. за курсом НБУ на день укладення цього Договору. Кінцевий термін остаточного погашення кредитної заборгованості встановлений не пізніше 20 жовтня 2028 року (п.1.2.2 ).

В якості забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору 23 жовтня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанком" було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 34,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань по Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 жовтня 2007 року, між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанком" було укладено Договір поруки №152186 від 23 жовтня 2007 року, за умовами якого Поручитель зобов'язався перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов'язань перед Кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту (надалі - Основний договір).

28 лютого 2008 року, в якості забезпечення виконання зобов'язань по даному Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанком" та Кредитною спілкою "Рівненщина", в особі голови правління ОСОБА_2, було укладено іпотечний договір, за умовами якого Іпотекодержатель передає в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: офісне приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Рішення Господарського суду Рівненської області (Справа № 14/324/ від 03.10.2007 року), та ухвали Господарського суду Рівненської області (Справа №14/324/ від 15.10.2007 року) та зареєстрованих Комунальним підприємством Рівненське міське бюро технічної інвентаризації в Реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 12748271, в книзі № 16, номер запису 126-2380. Загальна площа іпотеки становить 40,5 кв.м.

Крім того, 28 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанком" було укладено Договір поруки №183887 від 28 лютого 2008 року, за умовами якого Поручитель зобов'язався перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов"язань перед Кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №0 від 28 лютого 2008 року.

13 лютого 2012 року між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено Договір факторингу № 2, згідно умов якого АТ "УкрСиббанк" зобов"язується передати у власність ТОВ "Кей-Колект", а ТОВ "Кей-Колект" прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження АТ "УкрСиббанк" за плату та на умовах цього Договору, обсяг яких визначений у Додатку № 1 до Договору.

Також, 13 лютого 2012 між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладений Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно умов якого АТ "УкрСиббанк" передає, а ТОВ "Кей-Колект" приймає права вимоги за Договорами іпотеки відповідно до Додатку № 1 до цього Договору. У відповідності до вищевказаних договорів відбувся перехід права вимоги, в тому числі, і за зобов'язаннями ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 23.10.2007 року та за договором про надання споживчого кредиту №0 від 28.02.2008 року, а також за договором іпотеки №67914 від 23.10.2007 року, за договором поруки №152186 від 23.10.2007 року, за договором іпотеки №13587 від 28.02.2008 року; за договором поруки №183887 від 28.02.2008 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2012 року заяву ТОВ "Кей-Колект" про заміну сторони у справі за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Замінено у виконавчому провадженні на підставі виконавчого листа виданого Рівненським міським судом 18.11.2010 року, сторону стягувача ПАТ "УкрСиббанк" набувачем права вимоги за кредитним договором ТОВ "Кей-Клект"

За змістом п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов"язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов"язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження іншої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов"язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов"язання клієнта перед фактором. Зобов"язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг пов"язаних і грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб"єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов"язань або відповідальності перед боржником у звязку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п"ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи та апеляційної скарги, ОСОБА_1 як на підставу недійсності договору факторингу в частині відступлення права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту та договорами іпотеки посилається на невідповідність його п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг".

Однак, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 06 лютого 2014 року, п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" визнано не чинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили.

Крім того, за змістом положень п. 11 ч. 1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг вважається фінансовою послугою.

У ч. 5 ст. 5 цього Закону встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги факторингу може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Будь-яких обмежень та застережень щодо особи боржника (юридична чи фізична особа) при відступлені права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу ЦК України, який має вищу юридичну силу не містить.

Твердження представника позивачки про те, що договір факторингу може укладатися лише стосовно боржників, які є суб"єктами господарювання, на вимогах закону не ґрунтуються, оскільки TOB "Кей-Колект" є фінансовою установою, яка відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 300 серія ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08.12.2011 року, надає такий вид фінансової послуги як факторинг, надання якого є його виключною діяльністю.

Таким чином, договір факторингу №2 від 13 лютого 2012 року та договір відступлення права вимог укладені між ПАТ "Укрсиббанк", та ТОВ "Кей - Колект" відповідають вимогам Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та главі 73 ЦК України.

При укладенні договору факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України зокрема щодо форми та змісту укладання Договору факторингу, а також не було порушено положень ст. 1077 ЦК України, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, апеляційна скарга не спростовують правильності висновків суду, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча

Судді :