Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Дронська І.О.
Справа № 415/6993/15-ц
Провадження № 22ц/782/1007/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю., Єрмакова Ю.В..,

за участю секретаря Попової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 11.09.1985 року працював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні (наказ №115-к від 10.09.1985р.) та 31.12.2014року, відповідно до наказу №236-к від 31.12.2014року, був звільнений за ст.39 КЗпП України за власним бажанням з виходом на пенсію. При звільнені відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за період з серпня по грудень 2014 року в загальній сумі 20116,52грн., яка складається з виплат заробітної плати за: серпень 2014року в сумі 2199,55грн., вересень 2014року в сумі 3164,25грн., жовтень 2014року в сумі 5790,72грн., листопад 2014року в сумі 2927,72грн., грудень 2014року в сумі 6034,28грн. У жовтні 2014року відповідач частково сплатив заробітну плату за серпень 2014року в сумі 3590грн., залишок невиплаченої заробітної плати за серпень 2014року складає 2199,55грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період роботи з серпня 2014 року по 31.12.2014 року в сумі 20116,52грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем ОСОБА_2 подана апеляційна скарга в якій, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції всіх обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявились, від останніх заяв про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшли. Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів перебування його у трудових відносинах з відповідачем, а також не надав будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір неотриманої заробітної плати, зокрема довідки бухгалтерії, розрахунковий лист чи копію платіжної відомості, тощо, а приєднані до позову листи про нарахування заробітної плати за той період, на який посилається позивач, не є належним доказом заборгованості, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити за його безпідставністю та недоведеністю.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно не дослідив і не оцінив обставини, що мають значення для справи, що призвело до помилкового висновку щодо безпідставності та недоведеності позовних вимог та неправильного вирішення справи.

Колегією суддів встановлено, що у звязку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції та на виконання наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 28.10.2014 року №764 «Про затвердження Положення про 2ВГРЗ» 07.11.2014 року було проведено державну перереєстрацію Другого воєнізованого гірничорятувального загону за новою адресою: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, (вул. ім. В.Сосюри),197.

Зміни щодо місця знаходження юридичної особи 2 ВГРЗ внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру,а.с. 31.

Згідно наказу 2 ВГРЗ №131 від 13.11.2014 року «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2 ВГРЗ» робітники 2 ВГРЗ повинні приступити до виконання своїх трудових обовязків за новим місцем розташування загону: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, 197, з 01.12.2014 року, а.с.30.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1 ст.94 КЗпП України передбачено, шо заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України та ст..24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення, якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст..60 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з позовної заяви позивача ОСОБА_2, останній обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що перебував з відповідачем у трудових правовідносинах з 11.09.1985року по 31.12.2014року та при звільненні, відповідно до наказу № 236-к від 31.12.2014року, не отримав повний розрахунок з заробітної плати, заборгованість якої складає 20116,52грн. за період з серпня 2014року по 31.12.2014року.

З наданої позивачем копії наказу 2 ВГРЗ № 115-к від 10.09.1985року вбачається, що ОСОБА_2 було прийнято на роботу респираторщиком з обслуговування тяжкої гірничорятувальної техніки з 11.09.1985року, на підставі заяви останнього, а.с.11.

Також, в обґрунтування наявності трудових правовідносин з відповідачем позивачем надано копію контракту № 203 від 09.10.2009року, який, відповідно до ч.1 цього контракту, є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між «Працівником» ( ОСОБА_2, командиром оперативного взводу) та «Роботодавцем» (2 ВГРЗ ДВГРС у вугільній промисловості), а.с.13, копію Додаткової угоди від 20.10.2010року до умов контракту від 09.10.2009року №203, відповідно до якої строк дії контракту встановлено з 01.01.2011року до 31.12.2011року включно, а.с.15, копію Додаткової угоди від 25.10.2011року до умов контракту від 09.10.2009року №203, відповідно до якої строк дії контракту встановлено з 01.01.2012року до 30.03.2012року включно, а.с.17, копію Додаткової угоди від 30.01.2012року до умов контракту від 09.10.2009року №203, відповідно до якої строк дії контракту встановлено з 31.03.2012року до 31.12.2012року включно, а.с.17, копію Додаткової угоди від 22.10.2012року до умов контракту від 09.10.2009року №203,, відповідно до якої строк дії контракту встановлено з 01.01.2013року до 31.12.2013року включно, а.с.16, , копію Додаткової угоди від 22.10.2013року до умов контракту від 09.10.2009року №203,, відповідно до якої строк дії контракту встановлено з 01.01.2014року до 31.12.2016року включно, а.с.16, копію наказу № 236-к від 31.12.2014року про звільнення з роботи ОСОБА_2, командира оперативного взводу, за власним бажанням з виходом на пенсію ст.39 КЗпП України, з 01.01.2015року з розірванням контракту № 203 від 09.10.2009року, а.с.12.

Будь-яких доказів на спростування обставин щодо прийняття позивача на роботу та звільнення останнього з роботи відповідачем суду не надано.

У відповідності до п. 10 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою КМУ від 04.06.1998 року №794 роботодавці зобов'язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них.

Пунктом 16 зазначеного вище Положення передбачено, що персональна облікова картка фізичної особи повинна мати таку структуру: 1) частина персональної облікової картки, де зберігаються анкетні дані про фізичну особу: 2) частина персональної облікової картки, що відображає сплату страхового збору (внесків) та стаж роботи фізичної особи: ідентифікаційний номер роботодавця; рік, за який внесено відомості; тривалість трудової або іншої діяльності, яка зараховується до стажу роботи; сума заробітку (доходу), на який нараховується страховий збір (внески) на пенсійне страхування (помісячно); розмір страхового збору (внесків) на пенсійне страхування за відповідний місяць; відомості, які підтверджують наявність особливих умов праці, які дають право на пенсію на пільгових умовах; 3) частина персональної облікової картки, що відображає нарахування, сплату пенсії фізичній особі та надані їй соціальні послуги.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до індивідуальної відомості від 25.01.2017року про застраховану особу, наданої управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, яка була витребувана під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції за доводами апеляційної скарги, страхувальником, в період з серпня 2014 року по січень 2015 року, є 2 ВГРЗ, яким позивачу була нарахована заробітна плата (без утримання податків, зборів та інших обовязкових платежів): серпень 2014 року -6989 грн. 74 коп.; вересень 2014 року - 3874 грн. 02 коп.; жовтень 2014 року -3593 грн. 30 коп.; листопад 2014 року -6991 грн. 12 коп., грудень 2014 року - 7025,22 грн., у графі «позначка про сплату страхових внесків» за період серпень 2014 року по грудень 2014 року зазначено «так», що свідчить про сплату страхових внесків в цей період, а.с.98.

Відповідно інформації, наданої державною податковою інспекцією у м. Лисичанську від 04.01.2017 року 2 ВГРЗ знаходиться на обліку в ДПІ у м. Лисичанську як платник податків за основним місцем обліку з 25 листопада 2014 року. Згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_2, складають: листопад 2014 року - 6991,12 грн., грудень 2014 року- 7025,22 грн., а.с.88.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини щодо нарахування позивачу в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року заробітної плати, так і її розмір, зазначений в індивідуальній відомості про застраховану особу та в інформації державної податкової інспекції у м. Лисичанську, відповідачем суду надано не було. Не надано відповідачем й належних та допустимих доказів про невихід позивача на роботу протягом з серпня 2014 року по грудень 2014 року (табель обліку робочого часу), наявності або відсутності заборгованості по заробітній платі за цей період.

Проаналізував наявні обставини колегія суддів вважає, що позивач у спірний період перебував у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном, оскільки витяг з персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб - Індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_2 та повідомлення Державної податкової інспекції у м. Лисичанську про нарахування ОСОБА_2 заробітної плати згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» є достатнім доказом наявності трудових відносин сторін.

З урахуванням вищевикладеного, колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 11.09.1985року по 31.12.2014року перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді, відповідно до контракту № 203 від 09.10.2009року та додаткових угод до нього, командира оперативного взводу та йому за період серпня 2014року по 31грудня 2014 року нараховувалася заробітна плата.

Згідно п. 3 Тимчасового Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінета Міністрів України №595 від 07.11.2014року заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі Другого воєнізованого гірничорятувального загону перед ОСОБА_2 за період з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст..110 КЗпП України, ст..30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належить до періоду, за який проводиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобовязаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивачем до позовної заяви додані повідомлення (табулеграми) щодо нарахованої заробітної плати, у відповідності до положень ст..110 КЗпП України, за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року та в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати та суми відрахувань: серпень 2014 року нараховано 6989,74грн., з урахуванням відрахувань до сплати- 5789, 55грн.; вересень 2014 року 3874, 02грн., до сплати 3164,25грн.; жовтень 2014 року 3593,30грн., до сплати 2927,72грн.; листопад 2014 року 6991,12грн., до сплати 5790,72грн.; грудень 2014 року 7025,22грн, до сплати - 6034,28грн., а.с.20.

Таким чинои, суми заробітної плати, які були нараховані 2 ВГРЗ позивачу за період з серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року та зазначені в повідомленнях (табулеграмах) є тотожними сумам, зазначеним в індивідуальній відомості про застраховану особу, наданій управлінням Пенсійного Фонду України в м. Лисичанську Луганської області та ДПІ у м. Лисичанську, Луганської області (листопад 2014року, грудень 2014року).

Колегією суддів проаналізовано доводи відповідача, викладені у запереченнях проти позову, а.а.с.31,32, та довідці, а.с. 33, щодо залишення первинної бухгалтерської документації та документації відділу кадрів у адміністративних будівлях м.Стаханова, де дислокувався 2ВГРЗ, а на теперішній час на території якого органи державної вдали не здійснюють свої повноваження, що, як вважає відповідач, виключає оцінку наданих позивачем розрахункових листков та копій документів, як належних та допустимих доказів у справі.

Зазначені доводи колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 9 «Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування», яке затверджено постановою Кабінета Міністрів України від 04.06.1998р.№794, роботодавці мають право доповнювати та уточнювати подані до уповноваженого органу відомості про фізичну особу відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.5 ст.20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» частини зміни та уточнення вносяться до відомостей реєстру застрахованих осіб у порядку, встановленому Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Відповідно до пункту 3 розділу II «Формування даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру» Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014року №10-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 8 липня 2014 р. за № 785/25562, дані до реєстру застрахованих осіб, зміни та уточнення до них вносяться на підставі: звітності, що подається страхувальниками до органів доходів і зборів та передається до Пенсійного фонду України в порядку міжвідомчого обміну інформацією; відомостей, що надходять з інших джерел, визначених статтею 18 Закону.

Індивідуальні відомості про застраховану особу, надані управлінням Пенсійного Фонду України в м. Лисичанську Луганської області стосовно позивача до суду апеляційної інстанції 25 січня 2017року. Однак відповідачем в період з 07.11.2014 року, тобто з моменту зміни 2 ВГРЗ юридичної адреси та переміщення робітників на контрольовану територію, по лютий 2017року на час розгляду справи апеляційним судом, зміни та уточнення до даних реєстру застрахованих осіб, а саме ОСОБА_3 не вносилися, а тому підстави вважати відомості персоніфікованого обліку недостовірними відсутні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що заборгованість по заробітній платі позивача за період з серпня 2014року по 31.12.2014року підлягає стягненню з відповідача.

Між тим, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до положень цого Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, останній просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з серпня по грудень 2014 року в загальній сумі 20116,52грн., яка складається з виплат заробітної плати за: серпень 2014року в сумі 2199,55грн., вересень 2014року в сумі 3164,25грн., жовтень 2014року в сумі 5790,72грн., листопад 2014року в сумі 2927,72грн., грудень 2014року в сумі 6034,28грн., а з наданої позивачем табуляграми за жовтень 2014року вбачається нарахування заробітної плати в сумі 3593,30грн. та до виплати 2927,72грн., що відповідає заробітній платі, зазначеній у індивідуальній відомості від 25.01.2017року про застраховану особу, наданої управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області.

Колегія суддів вважає, що позивачем не обгрунтована сума заборгованості за жовтень 2014року, а тому заборгованість по заробітній платі за жовтень 2014року, визначена позивачем, підлягає зменшенню з 5790,72грн. до 2927,72грн.

Також, з урахуванням вимог позовної заяви ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за листопад 2014року в сумі 2927,72грн., колегія суддів вважає за необхідне стягнути суму заборгованості за листопад 2014року відповідно до вимог позовної заяви.

Уточнень щодо вимог позовної заяви, у.т.ч. в частині неправильності арифметичних нарахувань або описки в цих нарахуваннях, позивачем не надано, повноважень зміни позовних вимог з власної ініціативи колегія суддів не має, а тому, з урахуванням положень ч.2 ст. 11 ЦПК України щодо розпорядження особою, яка бере участь у справі своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 17298,52грн., що складається з заборгованості за серпень 2014року в сумі 2199,55грн., вересень 2014року в сумі 3164,25грн., жовтень 2014року - 2927,72грн., листопад 2017року- 2927.72грн., грудень 2014року -6034,28грн.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення по справі;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були неповно зясовані обставини, що мають значення по справі, суд помилково вважав безпідставними та недоведеними позивачем позовні вимоги останнього, що стало причиною невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенню судом першої інстанції норм матеріального права, а тому, відповідно до ст.. 309 ЦПК рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, колегія суддів, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в дохід держави.

Керуючись ч.3 ст.209, ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону ідентифікаційний код юридичною особи 00159367, місцезнаходження: Луганська область, місто Лисичанськ, вул. Свердлова, буд. 197 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, заборгованість по заробітній платі у сумі 17298,52грн., що складається з заборгованості за: серпень 2014року в сумі 2199,55грн., вересень 2014року в сумі 3164,25грн., жовтень 2014року 2927,72грн., листопад 2017року- 2927,72грн., грудень 2014року -6034,28грн.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави судовий збір у сумі 487,20грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий

Судді: