Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф.,Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за невиконання робіт за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_7 на його користь суму боргу у розмірі 151 тис. грн.

Обґрунтовував позовні вимоги тим, що у вересні 2013 року між ним та відповідачем був укладений усний договір на виконання ремонтних робіт (усну домовленість стосовно вказаного договору підтверджують письмові пояснення відповідача, надані у Дергачівському РВ УМВС України в Харківській області). Умовами договору було передбачено виробництво та встановлення огорожі за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач зобов'язався виготовити та встановити огорожу, а він оплатити виконані роботи. У вересні 2013 року у рахунок виконання договірних умов ним було передано відповідачу грошову суму у розмірі 151 тис. грн. ОСОБА_7 умови договору не виконує, робіт щодо виробництва та встановлення огорожі не проводить, на його вимогу про повернення грошових коштів не відповідає.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 151 тис. грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що у вересні 2013 року між ОСОБА_6 (замовник) та ОСОБА_7 (виконавець) був укладений усний договір на виконання ремонтних робіт. Умовами договору було передбачено виробництво та встановлення огорожі за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач зобов'язався виготовити та встановити огорожу, а позивач оплатити виконані роботи.

У своїх поясненнях, наданих у Дергачівському РВ ГУ МВС України в Харківській області, ОСОБА_7 зазначив, що для виконання вищевказаних робіт ОСОБА_6 передав йому 150 тис. грн, які він витратив для придбання необхідних матеріалів.

ОСОБА_6, як у заяві на ім'я начальника Дергачівського РВ ГУ МВС України в Харківській області, так і в позовній заяві, зазначає, що він передав ОСОБА_7 151 тис. грн.

Задовольняючи позов, суди виходили із того, що домовленість сторін, укладену в усній формі, стосовно виробництва і встановлення огорожі та факт передачі вказаної суми підтверджують письмові пояснення відповідача, надані у Дергачівському РВ ГУМВС України в Харківській області. За відсутності письмових доказів про передачу замовнику будівельних матеріалів посилання ОСОБА_7 на покази свідків не підтверджують виконання ним грошових зобов'язань на отриману від позивача суму. Авансом є грошова сума, яку перераховують відповідно до договору наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги) які має бути отримано (виконано, надано). Тобто в разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, в порядку повернення безпідставно набутого майна, ст.1212 ЦК України. У даному випадку сторони при передачі грошових коштів не уклали письмового договору і не узгодити усіх його умов, тому відповідно до вказаних норм права ці кошти слів вважати авансом в рахунок виконання майбутніх робіт, який внаслідок невиконання відповідачем зобов'язання підлягає поверненню позивачу.

Із такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника, який набуває тієї чи іншої матеріалізованої форми, оскільки робота виконується з матеріалів сторін і здається у вигляді, придатному для оцінки.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повиненвсебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

У порушення вимог ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315 ЦПК України суди не з'ясували всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

У висновку за результатами розгляду звернення ОСОБА_6 до Дергачівського РВ ГУ МВС України в Харківській області щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_7 від 28 березня 2014 року зазначено про припинення подальшої перевірки матеріалів за цим зверненням на підставі заяви ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що ОСОБА_7 повідомив про те, що виконає всі будівельні роботи з виробництва та установки огорожі.

За наслідками огляду 20 серпня 2015 року експертом (у межах проведення судової будівельно-технічної експертизи у справі) огорожі за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що вона виконана з монолітного залізобетону, обкладеного натуральним каменем - бутом та оздоблена архітектурними сталевими ґратами. Проведення робіт за вказаною адресою підтверджується також і співставленням фото огорожі ( а.с. 9-10, 80).

Судами не досліджено, чи є вказані результати робіт складовою домовленості між сторонами щодо виробництва та встановлення огорожі та чи не підтверджують наведені обставини обґрунтованість доводів ОСОБА_7 про закупівлю ним матеріалів на 150 (151) тис. грн й використання їх у процесі виконання ним робіт за договором.

Покладаючи на відповідача обов'язок повернути ОСОБА_6 151 тис. грн, суди не усунули з посиланням на відповідні докази суперечливість пояснень сторін щодо суми, яка передавалася ОСОБА_7 - 150 чи 151 тис. грн; дійсний розмір цієї суми не встановили.

Крім того, на підставі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-122цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-88цс13 від 02 жовтня 2013 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, то судом помилково застосовано до них ст. 1212 ЦК України.

З урахуванням викладеного, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик