Унікальний номер справи 333/5762/16-ц
Номер провадження 2/333/336/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

м. Запоріжжя 31 січня 2017 р.

Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючий суддя Фунжий О.А., за участю секретаря судового засідання Лященко В.А., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовної заявою про стягнення з відповідача боргу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 жовтня 2014 р., яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто 61 749,25 грн., витрачених на ремонт, а також 2 709,650 грн. судові витрати, усього 64 458,85 грн. До цього часу рішення суду не виконано Ухвалою суду від 3 серпня 2016 р., яка набрала законно сили, позивачу відмовлено у поновлені строку на предявлення виконавчого документу до виконання. Таким чином, борг, визначений рішенням суду, не сплачений, не прощений, рішення суду є обовязковим для виконання, позивач не втратив інтересу до вказаних коштів; відмова у поновлені строку на предявлення виконавчого документу до виконання не є обставиною для припинення грошового зобов'язання. З наведених підстав позивач, посилаючись на ст. 599, 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача: 64 458,85 грн. сума боргу за рішенням суду, 3 666,21 грн. 3% річних за порушення виконання грошового зобовязання за період з 3 грудня 2014 р. по 24 жовтня 2016 р., 36 790,12 грн. інфляційні втрати за вказаний період, усього 104 915,18 грн., а також витрати на сплату судового збору у розмірі 1 049,16 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову.

Відповідач позов не визнала, в судовому засіданні пояснила, що рішенням суду від 1 жовтня 2014 р. з неї на користь позивача стягнуто борг та судові витрати на суму 64 458,85 грн., тому повторно вказана сума не може бути стягнута. Позов в частині стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобовязання та інфляційних втрат не визнає, оскільки між нею та позивачем не існують договірні зобов'язання, що є передумовою застосування положень ст. 625 ЦК України. З наведених підстав відповідач просить суд відмовити у задоволені позову.

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 жовтня 2014 р. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 61 749,25 грн. коштів, витрачених на ремонт квартири АДРЕСА_1, а також судові витрати у розмірі 2 709,60 грн. (а.с. 6-9)

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 3 грудня 2014 р. рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 жовтня 2014 р. залишено без змін. (а.с. 10-13)

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 серпня 2016 р. заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для предявлення виконавчого листа (за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 жовтня 2014 р.) до виконання залишено без задоволення. (а.с. 14-15)

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 р. ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 серпня 2016 р. залишено без змін. (а.с. 16-17)

В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що рішення суду від 1 жовтня 2014 р. про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на суму 61 749,25 грн. та судових витрат на суму 2 709,650 грн., усього на суму 64 458,85 грн. набрало законної сили та відповідно до ст. 14 ЦПК України підлягає обовязковому виконанню на всій території України.

Порядок виконання судових рішеннях, таких що набрали законної сили, регламентується ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності зі ст. 368 ч.2 ЦПК України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 серпня 2016 р. встановлено, що 28 квітня 2016 р. ОСОБА_1 подав до суду заяву про видачу виконавчого листа за рішенням суду від 1 жовтня 2014 р., 11 травня 2016 р. отримав виконавчий лист, в якому зазначено строк предявлення до виконання до 3 грудня 2015 р. До зазначеної дати позивач до суду із заявою про видачу виконавчого листа не звертався. (а.с. 14-16)

На підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача грошових сум позивач посилається на положення ст. 599, 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як витікає з рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 жовтня 2014 р. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти на суму 61 749,25 грн., витрачені позивачем на ремонт квартири, що є спільною частковою власністю сторін.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що між сторонами до ухвалення судового рішення від 1 жовтня 2015 р. не існували зобовязальні правовідносини, тому положення ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли з рішення суду.

Вказаний висновок суду кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 2 березня 2016 р. № 6-2491цс15.

Згідно цієї постанови, стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Цією статтею регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

З наведених підстав суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, присуджених рішенням суду від 1 жовтня 2015 р., а також 3% річних за порушення виконання грошового зобовязання та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

При цьому суд не находить можливим закрити провадження в справі в частині стягнення грошових коштів в сумі 64 458,85 грн., визначених рішенням суду від 1 жовтня 2015 р., з підстав, передбачених ст. 205 ч.1 п.2 ЦПК України, згідно якому суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки позивачем змінено підставу позовних вимог.

Суд також звертає увагу сторін, що відповідно зі ст. 12 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 2 червня 2016 р. , який набрав законної сили 5 жовтня 2016 р., виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років, вказаний строк ще не сплив.

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 12 вересня 2011 р. № 3-73гс11, суд вважає некоректним, оскільки вказана правова позиція стосується грошового зобов'язання, що виникло на підставі договору, а не судового рішення.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України вимога позивача про стягнення витрат на сплату судового збору задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 625 ЦК України, ст. 213-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 104 915,18 грн., витрат на сплату судового збору в сумі 1 049,16 грн., відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Фунжий