АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1409/17 Справа № 185/4232/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2016 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», ОСОБА_3 про захист прав споживачів, стягнення страхового відшкодування, відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 05 квітня 2015 року за участю автомобіля «Богдан 21140» р/н АА435ОВ під керуванням відповідача ОСОБА_3, та автомобіля ВАЗ 21110-119-ООМ, р/н 76820АН під керуванням позивача, відбулась дорожньо-транспортна пригода.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015 року відповідача Пономаренка Р.А. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Станом на момент ДТП цивільно- правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" відповідно до полісу № А17525503 від 13 січня 2015року. При зверненні позивача Пономаренка В.М. та відповідача Пономаренка Р.А. до страхової компанії із заявою про страхове відшкодування за наслідком події, що мала місце 05 квітня 2015 року, позивачу було відмовлено у звязку з тим, що він не був власником транспортного засобу ВАЗ 2111, р/н 76820АН на момент його пошкодження, а діяв як представник Черненка В.П. на підставі передоручення ( а.с.7).

У звязку з наведеними обставинами та відповідно до звіту експерта-товарознавця № 002/16 від 01 лютого 2016 року позивач просив суд стягнути зі страхової компанії вартість матеріального збитку, спричиненого позивачу внаслідок ДПТ, у сумі 36 778,54 грн., з відповідача Пономаренка Р.А. - франшизу в сумі 1000 грн., 5000грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди та судові витрати в сумі 551,20грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «СК «АХА Страхування» про стягнення страхового відшкодування відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування завданої моральної шкоди 5000грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05 квітня 2015 року за участю автомобіля «Богдан 21140» р/н АА435ОВ під керуванням відповідача ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_1, під керуванням позивача, відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зазначені автотранспортні засоби були пошкоджені.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2015року відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказування у даному судовому процесі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що внаслідок ДТП, яка сталася 05 квітня 2015 року з вини відповідача ОСОБА_3, йому завдано матеріальні збитки, які підлягають стягненню зі страхової компанії, а також спричинено моральну шкоду, яку необхідно стягнути з винуватця ДТП ОСОБА_3 Крім того, з нього підлягає стягненню франшиза у сумі 1000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_3 суми відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. В цій частині рішення суду сторонами не оскаржується, у звязку з чим, на підставі ст.303 ЦПК України, колегією суддів не перевіряється.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з ПАТ «СК «АХА Страхування» та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 суми збитків, завданих внаслідок ДТП, та франшизи, оскільки позивач не мав права володіння автомобілем на підставі довіреності від 22 лютого 2013року, виданої йому ОСОБА_4 в порядку передоручення від імені власника автомобіля ОСОБА_5 за довіреністю від 25 листопада 2011року.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним і обґрунтованим з огляду на наступне.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа №6-2808цс15) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 керував транспортним засобом на підставі доручення, виданого йому ОСОБА_6, якому, в свою чергу, доручення на розпорядження автомобілем видав ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КИ № 602665, 22 січня 2015 року ОСОБА_5 помер.

Як вбачається з роз'яснень, викладених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п.13 постанови Пленуму від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Відповідно до ч.2 ст. 248 ЦК України з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення.

Тобто, станом на момент ДТП, яка сталася 05 квітня 2015 року, ОСОБА_2 керував транспортним засобом без належної правової підстави.

Відповідно до п.35.2. ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004року № 1961-ІУ у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну, до заяви на виплату страхового відшкодування додається документ, що посвідчує право власності заявника на пошкоджене майно на день скоєння ДТП, інше право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину).

На підставі наведених вище положень закону, розяснень та фактичних обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність відмови ПАТ «СК «АХА Страхування» у виплаті ОСОБА_2 страхової виплати у звязку з ДТП, яка сталася 05 квітня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності у нього права на отримання страхової виплати у звязку з тим, що довіреність на керування автомобілем йому видав не ОСОБА_5, який помер у січні 2015 року, а ОСОБА_6, спростовуються положеннями ч.2 ст.248 ЦК України.

Посилання апелянта на п.2.1 ПДР України не можуть бути підставою для задоволення його позову, оскільки містять перелік документів, які водій повинен мати при собі, в той час, як перелік документів, які є підставою для виплати страхового відшкодування, передбачений у п.35.2.ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказам та поясненнями самих сторін.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_7

ОСОБА_8