Номер провадження: 22-ц/785/749/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами представника Фермерського господарства «Дінекс-Агро» - ОСОБА_2 та голови Фермерського господарства «ОСОБА_3А.» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2016 року по справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_3А.» до Фермерського господарства «Дінекс-Агро», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ФГ «ОСОБА_3А.» звернулося до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ФГ «Дінекс-Агро», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди посилаючись на те, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки загальною площею 3,1729 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0285 витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно №44459282. 04.01.2011 р.

Між ОСОБА_4 та ФГ «ОСОБА_3А.» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, за умовами якого позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

На виконання умов договору, 04.01.2011 р. ОСОБА_4 передала ФГ «ОСОБА_3А.» належну їй земельну ділянку за актом приймання-передачі.

Позивач належним чином виконує умови договору оренди, сплачує орендну плату та використовує земельну ділянку за цільовим призначенням. Вказаний договір оренди сторонами достроково не розривався, відповідно договір оренди є чинним, строк його дії не сплинув відповідно до договору, розірвання договору оренди в односторонньому порядку не допускається, вказаний договір не оспорювався в судовому порядку, а тому до закінчення строку його дії орендодавець ОСОБА_4 не мала права укладати будь-які правочини щодо вищевказаної земельної ділянки, оскільки її права власника обмежені укладеним договором та дії власника земельної ділянки порушують законні права та інтереси позивача, як орендаря земельної ділянки. Земельна ділянка за відповідним актом приймання-передачі ОСОБА_4 позивачем не поверталась.

Разом з тим, 01.09.2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» в особі голови ОСОБА_5 укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення строком на 10 років.

Зазначений договір в подальшому зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції. Укладення цього договору супроводжувалось веденням ОСОБА_4 в оману стосовно припинення діяльності ФГ «ОСОБА_3А.» через раптову смерть засновника господарства.

За змістом оскарженого договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» 01.09.2014 року сторони досягли домовленості про передачу ФГ «Дінекс-АГРО» тієї самої земельної ділянки, яка за актом прийому-передачі обєкта оренди (земельної ділянки) за договором оренди від 04.01.2011 року вже на той час була передана ФГ «ОСОБА_3А.» на виконання умов раніше укладеного договору оренди між ОСОБА_4 та ФГ «ОСОБА_3А.». Укладенням договору оренди між відповідачами, ОСОБА_4 в односторонньому порядку відмовилася від виконання умов договору і виконання зобовязань з договору оренди, раніше укладеного між нею та ФГ «ОСОБА_3А.», тобто вчинила дії, які обмежили право і можливість ФГ «ОСОБА_3А.» здійснити державну реєстрацію права оренди на підставі чинного договору оренди та користуватись орендованим майном. Вказана у договорі земельна ділянка фактично передана власником землі ФГ «ОСОБА_3А.» та не поверталася і до теперішнього часу.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2016 року позовні вимоги ФГ «ОСОБА_3А.» задоволено частково, визнано недійсним договір оренди землі від 01.09.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ФГ «Дінекс-Агро» - ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2016 року в частині визнання недійсним договору оренди землі від 10.09.2014 року та постановити в цій частині нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити в іншій частині рішення залишити без змін.

Вважаючи рішення суду незаконним голова ФГ «ОСОБА_3А.» звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2016 року в частині відмови і задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права оренди в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ФГ «ОСОБА_3А.» відхилити, апеляційну скаргу ФГ «Дінекс-Агро» задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1,3 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи позов ФГ «ОСОБА_3А.» частково суд помилковоо дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 належить земельна ділянка загальною площею 3,1729 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0285 витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно №44459282. Цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

04.01.2011 року між ОСОБА_4 та ФГ «ОСОБА_3А.» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, за умовами якого позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

04.01.2011 р. ОСОБА_4 передала ФГ «ОСОБА_3А.» належну їй земельну ділянку за ОСОБА_3 приймання-передачі, що підтверджується актом приймання-передачі від 04.01.2011 року.

Вказаний договір оренди сторонами достроково не розривався, земельна ділянка за відповідним ОСОБА_3 приймання-передачі ОСОБА_4 ФГ «ОСОБА_3А.» не поверталась.

01.09.2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» в особі голови ОСОБА_5 укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення строком на 10 років.

Вищевказаний договір в подальшому зареєстрований Реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції.

На підставі вказаних обставин суд встановив, що між сторонами виник спір з приводу правомірності укладення 01.09.2014 року між відповідачами договору оренди земельної ділянки.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про оренду землі»в редакції чинній на час укладення договорів оренди між сторонами, ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 4 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року за №161-ХІV (далі Закон №161-ХІV) орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Частиною 1 ст.6 Закону №161-ХІV передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За змістом ст.ст.13, 14 Закону №161-ХІV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частина 2 ст.15 Закону №161-ХІV визначає, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону №161-ХІV укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Передача земельної ділянки в строкове платне користування підпадає під визначення найму (оренди) земельної ділянки згідно ст. 792 ЦК України.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору та умови, що визначені законодавством як істотні.

04.01.2011 року ОСОБА_4 та ФГ «ОСОБА_3А.» було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, передбачених Законом України «Про оренду землі» та складено про це письмовий документ договір оренди за формою, визначеною Постановою КМУ №220 від 03.03.2004 року.

У відповідності до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Таким чином, договір є правовою формою ( засобом) узгодження волі двох чи декількох сторін, спрямованої на досягнення певного правового результату.

Згідно до ч.1 ст. 93 Земельного Кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

На підставі досліджених в судовому засіданні документів, встановлених обставин справи, суд вважав, що оспорюваний договір оренди, укладений 01.09.2014 року між відповідачами, укладений під час дії договору оренди між ФГ «ОСОБА_3А.», та ОСОБА_4 04.01.2011року. Зазначений договір оренди є діючим, його наявність обмежує права власника земельної ділянки ОСОБА_4 щодо володіння та користування земельною ділянкою, яка є предметом договору оренди, оспорюваний договір порушує права орендаря ФГ «ОСОБА_3А.», тому суд дійшов висновку, що оспорюваний договір оренди укладений з порушеннями вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним.

Проте з таким висновком суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 належить земельна ділянка загальною площею 3,1729 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:02585 витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно № 44459282. Цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

04.01.2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ОСОБА_3А.» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, за умовами якого позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.

04.01.2011 року ОСОБА_4 передала ФГ «ОСОБА_3А.» належну йому земельну ділянку за актом приймання-передачі.

Державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «ОСОБА_3А.», не проведено. Одночасно у п. 15 договору оренди земельної ділянки від 04.01.2011 року укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «ОСОБА_3А.» зазначено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

01.09.2014 року між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» в особі голови ОСОБА_5 укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення строком на 10 років, яка на час вирішення спору знаходиться безпосередньо в користуванні ФГ «Дінекс-Агро».

Зазначений договір оренди в установленому порядку був зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції, що підтверджено матеріалами справи та стронами по справі не заперечуються.

Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим частиною третьою ст. 152 ЗК України.

За положенням ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а аткож усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст. 210 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення договору оренди) передача обєктів оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що вихначені у договорі оренди землі, за актом приймання передачі.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України і ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-118цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13 від 18 січня 2017 року у справі 6-2777цс16, яка є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи, що державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «ОСОБА_3А.» від 04.01.2011 року, не проведено договір не є укладеним, а договір оренди земельної ділянки укладений ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» від 01.09.2014 року в установленому законом порядку був зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міського управління юстиції, а отже укладений правомірно, тому правових підстав для визнання останього недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, всупереч доводів викладених ФГ «ОСОБА_3А.» у позовній заяві, не має.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ФГ «ОСОБА_3А.» про визнання недійсним договору оренди землі укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» від 01.09.2014 року необхідно відмовити.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції в частині відмови ФГ «ОСОБА_3А.» у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки за ФГ «Дінекс-Агро» ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення в цій частині вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Вказані висновки суду в цій частині відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносини що виникли і закон, який їх регулує, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованим та не спростовують висновків суду першої інстанції, обгрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Докази обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового праового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна навести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення стрін.

Згідно з розясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої першої інстанції», під час судового розгляу предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положегь ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються, як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору в частині позовних вимог ФГ «ОСОБА_3А.» про визнання недійсним договору оренди землі укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Дінекс-Агро» від 01.09.2014 року, рішення районного суду в цій частині на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ФГ «ОСОБА_3А.» у звдоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ФГ «ОСОБА_3А.» на користь «Дінекс-Агро» судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 1515,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 3 ч.1, п.1 ст.309, ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу голови Фермерського господарства «ОСОБА_3А.» відхилити.

Апеляційну скаргу представника Фермерського господарства «Дінекс-Агро» - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 жовтня 2016 року скасувати в частині задоволення позову Фермерського господарства «ОСОБА_3А.» до Фермерського господарства «Дінекс-Агро», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди землі.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову Фермерського господарства «ОСОБА_3А.» до Фермерського господарства «Дінекс-Агро», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди землі від 01 вересня 2014 року відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Фермерського господарства «ОСОБА_3А.» на користь Фермерського господарства «Дінекс-Агро»1515,80 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_6