Справа № 362/458/16-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/37/17 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 46 31.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

31 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С.В.

суддів: Волохова Л.А.

Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С. ,

розглянувши справу за позовом прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру (до перейменування «Держземагенство») у Київській області та Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішень сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року прокурор звернувся до суду з наведеним позовом.

Вказав, що спірна земельна ділянка вибула із власності територіальної громади незаконно, з грубим порушенням вимог закону, зокрема статей 116, 118 ЗК України, що було виявлено під час перевірки, тому підлягає поверненню у власність громади.

Збільшивши його під час розгляду справи, просив визнати недійсними рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 207-18-25 від 4 липня 2008 року, в частині надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та № НОМЕР_3 від 25.03.2009 року про його затвердження, через те, що органом місцевого самоврядування їх прийнято не було, а голову сільради засуджено за їх підробку. Також просив визнати недійсним державний акт на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 3 квітня 2009 рок, у зв'язку з тим, що його було видано на підставі підроблених документів та визнати право власності на спірну земельну ділянку за державою.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсними рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 207-18-25 від 4 липня 2008 року, в частині надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 та № НОМЕР_3 від 25.03.2009 року про його затвердження, державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 3 квітня 2009 року, кадастровий № НОМЕР_2 та скасовано його державну реєстрацію. В решті позовних вимог відмовлено.

Скасовано заборону № 11113746 від 26 квітня 2011 року в єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на спірну земельну ділянку та розподілено судові витрати.

ОСОБА_3 з рішенням суду не погодився і подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду в частині визнання недійсними спірних рішень сільради, державного акту на право власності на земельну ділянку і скасування його державної реєстрації скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування і порушення норм матеріального та процесуального права.

Прокурор, Головне управління Держгеокадастру у Київській області та Іванковичівська сільська рада Васильківського району Київської області рішення суду не оскаржили.

Представники двох останніх, а також ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи сповіщені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджало розглядові справи.

Прокурор в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, що брали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позов прокурора, суд обґрунтовував свої висновки тим, що передача земельної ділянки у власність ОСОБА_3 відбулася всупереч вимогам закону.

При цьому суд виходив з того, що оспорюванні прокурором рішення Іванковичівської сільської ради сільською радою не приймалися, питання про виділення земельної ділянки ОСОБА_3 на засіданнях сесії не розглядалися і не вирішувалися. Вказані рішення, які слугували підставою для передачі ділянки у власність відповідача, були підроблені головою сільської ради, що встановлено вироком суду, яким того засуджено за вчинення злочину за підробку документів.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону, тому є правильними.

Згідно ст. 116 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування (ч. 1). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ч. 3).

Згідно ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням ділянки. У заяві зазначаються бажані розмірі та мета її використання (ч. 6). Відповідна рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч. 7).

Згідно ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідна рада розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу ділянки у власність.

За замістом вказаних норм, передача земельної ділянки у власність відбувається виключно на підставі рішення відповідної місцевої ради, після розгляду даного питання на сесії ради шляхом голосування депутатами ради з цього питання.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи таке.

4 липня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, серія НОМЕР_1 від 3 квітня 2009 року, кадастровий № НОМЕР_4.

Вказаній державний акт видано відповідачу на підставі рішень Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року, яким ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1, та рішення сільської ради від 25 березня 2009 року, яким затверджено проект землеустрою та передано цю ділянку у власність відповідача.

Міськрайонним судом також встановлено, що Іванковичівська сільска рада наведені питання не розглядала на своїх сесіях і рішень з цих питань не приймала.

Вказані рішення сільської ради, згідно з вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2011 року, були складені та підписані головою Іванковичівської сільскої ради ОСОБА_4, який діючи умисно в інтересах третіх осіб, в тому числі ОСОБА_3, склав і підписав ці завідомо підроблені рішення сільської ради, а пізніше підписав і скріпив печаткою державний акт на ім'я відповідача. Даним вироком ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України.

За наведеного, на думку колегії суддів, місцевий суд прийшов правильного висновку, що складені сільським головою рішення та державний акт на спірну земельну ділянку, видані відповідачу з порушенням вимог закону, без волевиявлення сільської ради на передачу землі у власність, порушують законні права та інтереси територіальної громади, а тому, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, обґрунтовано визнав рішення та державний акт недійсними.

Всупереч твердженням апелянта, колегія суддів визнала дане рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки суд, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Оскільки місцевим судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 набув права власності на спірну земельну ділянку незаконно, в результаті скоєння злочину посадовою особою органу місцевого самоврядування в його інтересах, ці обставини є істотно відмінними від обставин, встановлених Європейським судом з прав людини в рішеннях наведених апелянтом, його посилання в апеляційній скарзі на порушення судом джерел права - положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на мирне володіння своїм майном, самой Конвенції та практики Європейського суду з прав людини являються надуманими.

Оскільки прокурор, на підставі положень ст. 45 ЦПК України, звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі державного органу - ГУ Держкомзему у Київській області, на який покладено обов'язок здійснення контролю за дотриманням органами влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами і установами, громадянами України земельного законодавства, через виявлені прокурором порушення інтересів держави в галузі земельних відносин, доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не обґрунтовано представництва інтересів сільської ради є безпідставними.

Не зважаючи на твердження апелянта, правильним і таким, що відповідає положенням ст. ст. 152, 155 ЗК України і правовому висновку Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року по справі № 6-93цс 13, являється і обраний прокурором спосіб захисту порушеного права.

Не ґрунтуються на положеннях цивільного процесуального законодавства і посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норми процесуального права в частині прийняття до розгляду заяви прокурора про збільшення розміру позовних вимог.

Крім того, всупереч твердженням апелянта, у випадку якщо суд не вирішив питання розподілу судових витрат, воно має бути вирішено у відповідності з положеннями ст. 220 ЦПК України.

З огляду на викладене, безпідставними являються також і посилання апелянта на прецеденту практику Європейського суду з прав людини щодо застосування положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя і справедливого судового розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги, як такі, що розширено тлумачать норми права, вказаних вище висновків суду теж не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Тому, керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів із дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий С.В. Лівінський

судді: Л.А. Волохов,

Я.С. Мельник