Номер провадження: 22-ц/785/957/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Саратського районного суду Одеської області від 08 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановила:

Позивач у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому просив стягнути з нього на свою користь матеріальну шкоду в сумі 53599 гривень та моральну шкоду в сумі 10000 гривень.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 27 липня 2013 року приблизно о 07 годині 45 хвилин на 124 км+240 м автодороги Одеса-Рені в с. Михайлівка Саратського району Одеської області з вини відповідача ОСОБА_3 сталася ДТП за участю керованого позивачем автомобіля НОМЕР_1 та автомобілем НОМЕР_2 під керуванням відповідача. Унаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Сума матеріальної шкоди, яка завдана пошкодженням автомобіля, становить 48548 гривень.

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо нього було закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (т.1 а.с.2-5).

Під час розгляду справи позивач неодноразово 18 березня 2015 року (т.1 а.с.121-123), 20 квітня 2015 року (т.1 а.с. 153-156) та 14 грудня 2015 року (т.1 а.с. 245-247) уточнював свої позовні вимоги і остаточно просив визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27 липня 2013 року на 124 км+240 м автодороги Одеса-Рені; поновити пропущений ним з поважних причин строк для звернення до ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанії» щодо виплати страхового відшкодування матеріальної шкоди; стягнути з ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» на його користь страхове відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальній сумі 69902 гривні 22 копійки; стягнути з ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду з урахуванням індексу інфляції в сумі 13349 гривень, витрати на правову допомогу з урахуванням індексу інфляції в загальній сумі 5186 гривень та судові витрати.

За заявою представника позивача ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 18 березня 2015 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» було залучено до участі у справі в якості співвідповідача (т.1 а.с. 128).

В судових засіданнях позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 позов не визнав, заперечував проти задоволення позову, посилаючись, зокрема на те, що у скоєнні ДТП є вина як позивача, так і відповідача; позивач не надав жодних доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди; встановлення вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди не відноситься до законодавчо визначеного способу захисту судом цивільних прав та інтересів; висновок експерта щодо оцінки вартості пошкодженого автомобіля є неналежним та недопустимим доказом, оскільки його склав експерт МП «Екс» ОСОБА_6 без підпису керівника МП та печатки; моральну шкоду повинен відшкодовувати страховик в межах ліміту відповідальності, а не відповідач ОСОБА_3; квитанція від 03.07.2014 року про оплату послуг адвоката не відповідає вимогам розрахункового документа, тому що на ній відсутній номер.

Представник відповідача ОСОБА_4 "Українська пожежно-страхова компанія», якого належним чином повідомили про дату, час та місце розгляду справи (т.1 а.с.133, 160, 169, 223, 233, 242; т.2.а.с.2, 19, 33, 44) до суду не зявився, надав письмові заперечення проти позову (т.1 а.с.134-135, 172). Послався на те, що позивач тільки 23.02.2015 року надав до ОСОБА_4 «УПСК» копії документів, але заяви про страхове відшкодування не надав; з моменту ДТП пройшло більше 1 року, позивачем заява про страхове відшкодування не надана, що відповідно до п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-1У є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування; вважає, що позивачу одразу після ДТП було відомо про наявність страхового полісу у ОСОБА_3, а тому посилання позивача на поважність причин пропуску строку для звернення до страхової компанії є безпідставними; відсутнє судового рішення, що підтверджує вину ОСОБА_3 Зазначив, що за умови доведення вини відповідача в судовому порядку та вчасного виконання вимог Закону № 1961-1У позивач має право на страхове відшкодування за подією, яка мала місце 27.07.2013 року.

Рішенням суду позов задоволено частково. Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_2 строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія". Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5000 (п'ять) тисяч гривень та судові витрати в сумі 400 (чотириста) гривень 35 копійок, а всього 5400 (п'ять тисяч чотириста) гривень 35 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 48548 (сорок вісім тисяч п'ятсот сорок вісім) гривень та судові витрати в сумі 3886 (три тисячі вісімсот вісімдесят шість) гривень 13 копійок, а всього 52434 (п'ятдесят дві тисячі чотириста тридцять чотири) гривні 13 копійок.

В задоволенні решти позову відмовлено.

На вказане рішення суду ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду від 08.07.2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині визнання поважними причини пропущення ОСОБА_2 строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» матеріальної шкоди і судових витрат з ухваленням в цій частині нового рішення по суті спору з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перегляду підлягає рішення суду тільки в частині доводів апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" щодо стягнення коштів с цієї компанії, так як в іншій частині рішення суду вважається таким, що не оскаржено.

Суд першої інстанції задовольняючи позов в цій частині, виходив з того, що позовні вимоги законні та обґрунтовані.

При цьому суд першої інстанції послався на наступні обставини.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 02 червня 2014 року, яка набрала законної сили 18 червня 2014 року, встановлено, що 27 липня 2013 року о 07 годині 45 хвилин ОСОБА_2 їхав на автомобілі НОМЕР_3 по автодорозі Одеса-Рені. На 124 км автодороги, коли він виконував поворот наліво, в його автомобіль вдарив автомобіль НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 5992 від 09 грудня 2013 року, дії водія автомобіля НОМЕР_4 не відповідали вимогам пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України. Швидкість автомобіля «Mersedes Benz» в момент автопригоди, яка відповідає залишковому сліду гальмування колесами передньої його осі склала біля 65-68 км/год. Фактична швидкість автомобіля перевищувала визначену розрахунком. Водій автомобіля «Mersedes Benz» (ОСОБА_3 В.), належним чином виконуючи вимоги п.12.3,12.4 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортну пригоду. Згідно висновку додаткової судової авто технічної експертизи № 1223 від 12 травня 2014 року, якщо на початку маневру водій автомобіля «Chery» не мав обєктивної можливості виявити автомобіль «Mersedes Benz», водій якого з перевищенням швидкості виконував обгін колони транспортних засобів, то у нього була відсутня технічна можливість належного виконання вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху та уникнути пригоди. Водій автомобіля «Chery» ОСОБА_2, виконуючи поворот наліво, не бачив водія автомобіля «Mersedes Benz», який виконував обгін, а почув удар в задню частину свого автомобіля, коли закінчував маневр «поворот наліво». Його пояснення підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_7, який їхав в колоні позаду ОСОБА_2 і також не бачив автомобіль «Mersedes Benz», що виконував обгін, а почув «свист гальм» при ударі з автомобілем «Chery» .

Зазначеною постановою провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 було закрито за відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (т.1 а.с. 14-16).

Крім того, постановою Саратського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 була визнана незаконною бездіяльність посадових осіб Управління ОСОБА_8 України в Одеській області щодо відмови у складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП стосовно ОСОБА_3. Зобовязано посадових осіб ОСОБА_8 України в Одеській області скласти протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 за ст.124 КУпАП, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 27 липня 2013 року на 120 км+240 м автодороги Одеса-Рені та надіслати його для розгляду в порядку, передбаченому ст.276 КУпАП. Постанова набрала законної сили 16 листопада 2015 року (т.2 а.с. 21-22).

В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль НОМЕР_3, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВНС 200753, виданого РЕВ № 4 при УДАЇ ГУМВС України в Одеській області, належить позивачу на праві власності (а.с.8).

Згідно висновку експертного автотоварознавського дослідження № 21 від 21 липня 2014 року, вартість матеріальної шкоди, завданої володільцю автомобіля НОМЕР_3 станом на 03 липня 2014 року складає 48548 гривень (а.с.26-54).

Експерт ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він має вищу автотехнічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.2 «Визначення вартості колісних транспортних засобів, розміру шкоди, завданої володільцю транспортного засобу» та стаж експертної роботи з 1997 року. Працює у Приватному малому підприємстві «Екс», який має сертифікат субєкта оціночної діяльності. У липні 2014 року він проводив експертне автотоварознавче дослідження по визначенню вартості матеріальної шкоди, завданої володільцю пошкодженого автомобіля «Chery» ОСОБА_2 Про час і місце проведення огляду автомобіля телеграмою був попереджений ОСОБА_3, який не зявився. Після огляду автомобіля він склав висновок № 21 від 21 липня 2014 року.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно частин 3, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-1У (далі Закон № 1961-1У) визначає, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 ст.22 Закону № 1961-1У, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Стаття 26-1 цього ж Закону встановлює, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоровя під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю.

За змістом статей 28, 29 Закону № 1961-1У, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до полісу № АС/1068406 від 24 квітня 2013 року обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_3, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, завдану майну потерпілого - 50000 гривень; франшиза - 510 гривень. Таким чином, ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого, складає 49490 гривень (50 000 грн. - 510 грн.). Забезпечений транспортний засіб автомобіль НОМЕР_4 (а.с. 108).

Заяву про виплату страхового відшкодування позивач подав до страхової компанії 23 лютого 2016 року, тобто через 1 рік та майже 7 місяців з моменту скоєння ДТП (т.1 а.с.124).

У виплаті страхового відшкодування позивачу було відмовлено на підставі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст.37 Закону України № 1961-1У у звязку з пропущенням однорічного строку для подання заяви про страхове відшкодування, про що він повідомлений листом за вих. № 55 від 24.02.2015 р. (т.1 а.с.126).

За таких обставин суд першої інстанції не погодився з доводами представника ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» про те, що позивач не подавав заяву про виплату страхового відшкодування.

Суд вважав, що строк для звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування позивач пропустив з поважних причин з огляду на те, що ДТП сталася 27 липня 2013 року і протокол про адміністративне правопорушення був складений за ст.124 КУпАП відносно ОСОБА_2; у звязку з призначенням судових автотехнічних експертиз провадження у справі про адміністративне правопорушення тривало майже рік і 02 червня 2014 року постановою Саратського районного суду Одеської області провадження у справі відносно ОСОБА_2 було закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП; апеляційна скарга ОСОБА_3 на зазначену постанову Саратського районного суду розглянута апеляційним судом Одеської області 26 листопада 2014 року (т.1 а.с.94); страховий поліс № АС/1068406 від 24 квітня 2013 року був наданий представником ОСОБА_3 в судовому засіданні 04 лютого 2015 року (т.1 а.с.108). Позивач також був змушений оскаржувати в порядку адміністративного судочинства відмову Управління ОСОБА_8 України в Одеській області у складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП стосовно ОСОБА_3

Суд врахував, що Верховний Суд України в узагальненні судової практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, зробив правовий висновок, що "коли виникає страховий випадок, страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Зокрема, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обовязок виплатити страхове відшкодування.»

З вищевказаних підстав суд дійшов до висновку, що відмова ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» у виплаті позивачу страхового відшкодування є необґрунтованою.

Оскільки шкоди завдано позивачу з вини відповідача ОСОБА_3, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність в ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія», то з останнього на користь позивача належить стягнути страхове відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням належного позивачу автомобіля, в сумі 48548 гривень.

Судом встановлено, що документально підтверджені витрати позивача у даній справі складають 4286 гривень 48 копійок, з яких: витрати на оплату правової допомоги 2500 гривень (т.1 а.с.59); витрати на проведення експертизи 1200 гривень (т.1 а.с.60); за надання телеграми ОСОБА_3 - 51 гривня (т.1 а.с.61), витрати на оплату судового збору - 535 гривень 48 копійок.

Таким чином, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача ОСОБА_3 в сумі 400 гривень 35 копійок, а з відповідача ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» - 3886 гривень 13 копійок.

Погодитись з такими висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 «Українська пожежно-страхова компанія» неможливо, виходячи з наступного.

Правові відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-ІУ (надалі за текстом - Закон України № 1961-ІУ).

У п.2.1. Закону України № 1961-ІУ передбачено: Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Не зважаючи на зазначене, суд першої інстанції не врахував характер спірних правовідносин, не у повній мірі зясував яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чим порушив п. 2,3 ч. 1 ст. 214 ЦПК України.

Ним помилково також було зазначено, «що Верховний Суд України в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, зробив правовий висновок, що «коли виникає страховий випадок, страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору (страхувальником) перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку»

По даній справі позивач ОСОБА_2 не є страхувальником, а зазначені вище положення узагальнення стосуються добровільного страхування транспортних засобів (КАСКО). За цим видом страхування кожен із Страховиків самостійно розробляє Правила страхування і вони мають суттєві відмінності.

Характер спірних правовідносин між ОСОБА_4 «УПСК» та ОСОБА_2 не є деліктними, отже, Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має приорітет у цьому розгляді.

Аналогічний висновок зробила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою від 1 червня 2016 року провадження №6-535св16.

Закон України № 1961-IV передбачає:

П. 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Стаття 37. Відмова у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати)

(Закон, ВР України, від 01.07.2004, № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ")

Позивачем не виконані зазначені вимоги/обовязки потерпілого, дорожньо- транспортна пригода відбулася 27.07.2013р. на даний момент заява про страхове відшкодування взагалі не подавалась, що підтверджується матеріалами справи. Є лише повідомлення, яке подано майже через один рік та 7 місяців після дорожньо- транспортної пригоди (ДТП), але цей документ не може буди Заявою про страхове відшкодування бо відсутні відомості про банківські реквізити заявника, зазначені у пп. є, п. 35.1. Закону України № 1961 -IV та інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих передбачені п.п. г, п. 35.1. Закону України № 1961-IV.

Суд першої інстанції помилково встановив той факт, що Позивачеві стало відомо про наявність у Відповідача полісу № АС/1068406 від 24.04.2013 року обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів тільки під час судового засідання 04 лютого 2015 року, так як ця обставина не відповідає дійсності.

Так, у наданих документах до Позовної заяви є схема місця ДТП від 27.07.2013р. складена працівниками ДАІ, на зворотній стороні описуються пошкодження автомобілів та наявність діючого страхового договору/поліса (зазначається № поліса і назва страховика) у учасників цієї події. Після заповнення цей документ підписується всіма учасниками ДТП, це і було зроблено особисто Позивачем. (копія надана позивачем до позовної заяви (а.с.11 т.1).

Підпунктом г пункту 2.1. «Про Правила дорожнього руху» затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001р.№ 1306 передбачено що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

На сайті http://www.mtsbu.ua/ Моторно (транспортного) страхового бюро України у вільному доступі є інформація про те, що за реєстраційним номером автомобіля можна перевірити чи є діючий страховий договір/поліс на будь яку дату запиту, де зазначається № поліса та назва страховика що забезпечує його дію.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції фактично змінив та не правильно застосував п.37.1.4. ст. 37 Закону України № 1961-ІУ, оскільки сплив строк на подання Заяви про страхове відшкодування починається з дати ДТП який складає 1(один) рік;

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би унеможливив виконання зазначене вище положення Закону України № 1961-ІУ.

Вказані докази не були взяті до уваги та не знайшли відображення в оскаржуваному рішенні.

Зазначена правова позиція також була застосована в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року по справі №6-41095св15.

Відповідно до положень статті 212 ЦПК України с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 214 ЦПК зазначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 215 ЦПК в мотивувальній частині рішення суд зазначає: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

У відповідності до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 (далі - Постанова) відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. 1 «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У п. 17 Постанови зазначено, що перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених ст. 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених ст. ст. 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується ст. 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Таким чином, судом першої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що потягло за собою ухвалення помилкового рішення в частині визнання поважними причини пропущення ОСОБА_2 строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» матеріальної шкоди і судових витрат, у звязку з чим відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України судове рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія".

Відповідно до ст. 11 ЦПК України при розгляді цивільних справ діє принцип диспозитивності цивільного судочинства. Так, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач в у своїй останній редакції уточнень позовних вимог (т.1 а.с.245) просив стягнути матеріальну шкоду в сумі 69902,22 грн. тільки з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", а з відповідача ОСОБА_3 він просив стягнути лише 13349 грн. моральної шкоди та всі судові витрати по справі, а тому колегія суддів не може вийти за межі позовних вимог ОСОБА_2 та вирішити питання про стягнення матеріальної шкоди та всіх судових витрат з відповідача ОСОБА_3

В той же час, колегія суддів, враховуючи правовий висновок, викладений Верховним Судом України в справі № 6 - 2808 цс 15 від 20.01.2016 року, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, вважає за необхідне наголосити, що позивач ОСОБА_2 не позбавлений права в цьому випадку на звернення до суду з відповідною позовною заявою до ОСОБА_3 щодо стягнення матеріальної шкоди та доведених належними доказами судових витрат по справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задовольнити.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 08 липня 2016 року скасувати в частині задоволення позовних вимог до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити в повному обсязі.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді І.А. Артеменко

ОСОБА_10