ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1040/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Даниленко В.В.

при секретарі Пасько І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа: Дарницький РВ ГУ у м. Києві про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа: Дарницький РВ ГУ у м. Києві про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. З відповідачем перебував у шлюбі. У 2003 році позивач зареєстрував відповідача у зазначеній квартирі. У 2009 році шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач проживає за іншою адресою. Проте, без згоди позивача, відповідач зареєструвала свою малолітню дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Реєстрація вказаних осіб за адресою є формальною, оскільки вказані особи не проживають у вказаному житловому приміщенні, не є родичами між собою, при цьому їх реєстрація створює перешкоди власнику у користуванні нерухомістю та завдає збитки у вигляді необхідності сплачувати платежі за комунальні послуги на не проживаючих осіб. Та на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України просив суд визнати ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, вказуючи на те, що відповідач та її малолітня дитина не проживають у вказаному приміщенні тривалий час, не сплачують житлово-комунальні послуги.

У судове засідання відповідач не з'явилась, повідомлена у встановленому законом порядку (а.с. 28).

У судове засідання представник третьої особи Дарницького РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с. 16).

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с. 6).

Дана квартира складається з двох кімнат, жилою площею 30,7 кв.м., загальною площею 51,8 кв.м.

Відповідно до довідки форми № 3 від 05.07.2015 р. в квартирі зареєстровано п'ять осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с. 9).

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі. У 2003 році позивач зареєстрував відповідача у зазначеній квартирі і як член його сім'ї набула рівного з ним права на користування квартирою. У 2009 році шлюб було розірвано. Проте після розірвання шлюбу відповідач проживає за іншою адресою. Без згоди позивача, відповідач зареєструвала свою малолітню дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до акту ЖЕД 202 від 06.07.2016 р. ОСОБА_3 у період з 01.01.2012 р. по 06.07.2016 р. не проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 7).

Відповідно до акту ЖЕД 202 від 06.07.2016 р. ОСОБА_4 у період з 2013 р. по 06.07.2016 р. не проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 8).

Під час слухання справи позивач посилався, що будь яких грошових коштів на нараховані комунальні платежі щодо утримання квартири відповідач не сплачує, всі оплати здійснює позивач. Відповідач з малолітньою дитиною не є його родичами, вони проживають в іншому місці. На підтвердження цієї обставини були складені акти, про те, що відповідач не проживає в АДРЕСА_3.

Однак, суд не може погодитися з даним обгрунтуванням виходячи з наступного.

Згідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника і у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Приписами статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які мешкають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо за їхнього вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Під час розгляду справи судом з'ясовано, що відповідач була зареєстрована в спірній квартирі за згодою позивача, та позивачем дана обставина не заперечувалась, отже в установленному законом порядку.

Будучі допитаними під час судового розгляду в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 проживали разом, мають спільних двох дітей. Розійшлися та ОСОБА_3 виїхала.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 р. із змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім"ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно правової позиції, висловленої ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14 «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.»

Аналізуючи норми закону та встановлені під час судового розгляду обставини слід зазначити наступне.

Звернувшись із позовом до відповідача на підставі положень ст.ст. 391, 405 ЦК України, позивач фактично використовує положення ст.ст. 71, 71 ЖК Української РСР щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки під час надання пояснень сторона позивача посилається на те, що відповідач та її малолітня дитина не проживають у житловому приміщенні з січня 2012 року, а дитина - з моменту народження, не несуть витрат по сплаті житлово-комунальних послуг, що завдає збитків позивачу.

Згідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України особа може бути визнана втратившою право користування житловим приміщенням у разі вибуття відповідача та членів його сім'ї на постійне проживання в інше житлове приміщення або не користуються житлом більше шести місяців без поважних на те причин.

Посилання позивача, що він несе витрати по утриманню спірної квартири, суд не бере до уваги, оскільки це обов'язок власника утримувати своє житло.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що реєстрація місця проживання малолітньої дитини відповідача ОСОБА_4 у 2013 році проведена згідно з вимогами чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, оцінивши докази, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 8, 10, 60, 88, 208, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа: Дарницький РВ ГУ у м. Києві про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, що брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення ,- в той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: