Провадження № 2/761/274/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Паночко О.М., Лукянчук А.О., Припутневич В.І.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про витребування майна від добросовісного набувача, -

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про витребування майна від добросовісного набувача.

В позовних вимогах позивач просить: визнати за ОСОБА_3 право власності на ? групи нежилих приміщень загальною площею 153,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1; витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ? групи нежилих приміщень загальною площею 153,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 26.07.1997 року. В останні кілька років подружнього життя сімейні відносини погіршились. Окрім того, в умовах економічної кризи, виявилося обтяжливим сплачувати платежі за кредитним договором, укладеним між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк». Єдиним істотним джерелом доходів у сім'ї були доходи від здачі в оренду комерційної нерухомості - нежилих приміщень загальною площею 153,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. В лютому 2013 року ОСОБА_5 повідомила позивачу, що її знайома готова надати їй позику на вигідних умовах, яку можна буде використати для дострокового погашення кредиту, однак для забезпечення повернення цієї позики, комерційна нерухомість мала перейти у власність дружини. Непідписання зазначеного договору було б розцінене дружиною, як небажання покращити фінансове становище та недовіра до неї. Під впливом зазначених обставин (криза в особистих стосунках з дружиною, тяжке фінансове становище) позивач погодився на укладення договору дарування приміщень з ОСОБА_5 Після укладення договору, відносини з дружиною остаточно погіршилися, шлюб було розірвано, кредит залишився непогашеним. Позивач вважає, що дружина ввела його в оману та намагалась одноосібно заволодіти найбільш цінним спільним майном. Позивач був впевнений, що він вчиняє правочин в інтересах сім'ї, а майно залишиться в сім'ї.

А тому з посиланням на статтю 388 ЦК України позивач просив задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що майно не може бути витребуване у відповідача, так як майно вибуло з володіння позивача з його волі, а відповідач є добросовісним набувачем.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 22.02.2013 року між ОСОБА_3 (далі - Дарувальник) та ОСОБА_5 (далі - Обдаровувана) укладено договір дарування нежилих приміщень, згідно якого дарувальник (ОСОБА_3.) подарував, а обдаровувана прийняла в дар нежилі приміщення з №1 по №11 (групи приміщень №78) (в літ.А) загальною площею 153, 60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, поділ майна подружжя задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» поділ майна подружжя задоволено частково, поділено майно подружжя, однак в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 щодо визнання недійсним договору дарування нежилих приміщень та визнання їх спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ відмовлено.

Як вбачається із рішення, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень, проте судом було відмовлено в задоволенні заявлених вимог.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08.10.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського суду м. Києва від 24.04.2014 року в частині поділу земельної ділянки скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та в іншій частині рішення залишено без змін.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним рішення суду набрало законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.12.2014 року касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилено, рішення апеляційного суду Київської області від 08.10.2014 року залишено без змін.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні судом було встановлено, що спірні приміщення належать ОСОБА_4 Дану обставину не оспорювали сторони в судовому засіданні.

Відповідно ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Вказана правова позиція висвітлена Верховним Судом України у справі №6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року.

Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що майно вибуло з володіння ОСОБА_3 з його волі, докази на підтвердження протилежного суду надані не були, Договір дарування нежилих приміщень від 22.02.2013 року не визнано недійсним, тому суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог та витребування майна у відповідача на користь позивача та визнання за позивачем права власності на ? частину спірних приміщень.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.03.2016 року.

Частина 6 статті 154 ЦПК України передбачає, що якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

А тому, оскільки судом не встановлено підстав для задоволення заявлених вимог позивачів, суд вважає за доцільне скасувати заходи забезпечення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.16, 330, 388 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про витребування майна від добросовісного набувача - відмовити.

Скасувати забезпечення позову - арешт нежилих приміщень з №1 по №11 (групи приміщень №78) (в літ. А) загальною площею 153,60 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1., застосоване ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 23 березня 2016 року.

Боржник - ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Стягувач - ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3..

Строк пред'явлення до виконання три роки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.Г.Притула