Справа №489/641/17 07.04.2017 07.04.2017 07.04.2017
Провадження №22-ц/784/862/17
Справа № 489/641/17 Головуючий у І інстанції Тихонова Н.С.
Провадження № 22-ц/784/862/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Категорія - 50
У Х В А Л А
іменем України
07 квітня 2017 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,
його представника ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2017 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення сплати аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -
у с т а н о в и л а :
09 лютого 2017 року ОСОБА_2 предявив до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтувала наступним.
З 02 червня 2000 року по жовтень 2013 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва було розірвано.
21 січня 2001 року ОСОБА_4 народила сина ОСОБА_6, батьком якого є відповідач, про що у свідоцтві про народження вчинено відповідний запис.
Оскільки дитина залишилися проживати разом з матірю, окремо від батька, і знаходилися на її утриманні, то за її позовом рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2013 року, з ОСОБА_2 на її користь, на утримання сина, було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25 липня 2013 року, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення місячного платежу.
Посилаючись на те, що з серпня 2016 року, дитина проживає разом з ним та знаходиться на його повному утриманні, в той час як мати проживає окремо і не здійснює догляду за дитиною, просив припинити стягнення з нього аліментів на утримання дитини та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2017 року в задоволені позову відмовлено за необґрунтованістю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів тому, що дитина постійно проживає з ним, окремо від матері, а тому, як на думку районного суду, підстав для припинення аліментних зобовязань немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1 інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, в силу ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 181, 182, 184 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, зокрема, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

У разі відсутністю такої домовленості, аліменти на дитини можуть бути присуджені за рішенням суду за позовом особи, з якою дитина проживає і на утриманні якої знаходиться.

При цьому, обовязок по сплаті може бути покладений судом лише на того з батьків, який проживає окремо від дитини.

У разі зміни дитиною місця проживання по відношенню до батьків, чинне сімейне законодавство не забороняє припинення аліментних зобовязань за попереднім судовим рішенням, оскільки відпали необхідні умов таких зобовязань, а саме, проживання батька, з якого стягуються аліменти, окремо від дитини, і, навпаки, проживання іншого з батьків, на користь якого стягувалися аліменти, разом з дитиною.

З наведених положень і слід було виходити при вирішенні даного спору.

Крім цього, вирішуючи такий спір суду необхідно було неухильно дотримуватися положень цивільного процесуального законодавства, щодо наявності належних та допустимих доказів твердженням сторін.

Так, відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Як вбачається з ксерокопій свідоцтва про народження серія 1-ФП № 033754 (а.с.- 4); рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2013 року (а.с. 5-6); довідки ЖКП «Південь» (а.с. 7), пояснень ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, сторони розлучені та є його батьками. До 2016 року всі вони проживали в одній квартирі. За рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на дитину у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу). В кінці 2016 року відповідач вимушена була піти з квартири, проте і по сьогодні вона є зареєстрованою в ній, де до того проживала, продовжує піклуватися про сина, надає йому утримання. Батько теж приймає участь в утриманні. При цьому, зі слів ОСОБА_7, для нього нічого в житті не змінилося, мати купує йому одяг та взуття, оплачує навчання, батько дає кошти на проїзд та ліки. За такого, та взявши до уваги, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що місцем проживання дитини, в розумінні ст. 29 ЦК України, з серпня 2016 року є місце лише його проживання, та знаходиться на його утриманні, у суду були законні підстави для відмови в задоволенні позову, що той вірно і вчинив.

При цьому, посилання позивача на те, що мати з дитиною не проживає та не піклується про нього, не можна брати до уваги, оскільки доказів на підтвердження даного факту позивачем не надано. Акт про непроживання і відсутність особистих речей, який, як на думку ОСОБА_2, є беззастережним доказом його вимог, таким не є, оскільки він складений ним власноруч та підписаний сусідами. Крім того, це не узгоджується з поясненнями сина сторін.

Не є доказом позову і покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, оскільки по більшості вони ґрунтуються на інформації, отриманої ними від позивача та не висвітлюють дійсної участі матері в утриманні сина.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

ОСОБА_11