Провадження № 2/520/6152/17
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгоровій Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_1 01 вересня 2016 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №171, у будинку №68, по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі.
Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачеві на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. 12 січня 1996 року у вказану квартиру було зареєстровано ОСОБА_1 та ОСОБА_2. У 2008 році відповідач виїхав з квартири у іншу державу. Позивач стверджує, що ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає, не сплачує кошти за надані житлово-комунальні послуги, не здійснює ремонт в квартирі, у квартирі відсутні особисті речі відповідача. Факт реєстрації відповідача призводить до збільшення розміру комунальних послуг, які позивач особисто сплачує. 29.08.2016 року було складено акт, який свідчить про те що відповідач з 2008 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку з чим позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував, надав пояснення, що позовні вимоги підтверджуються наданим до позову актом від 29.08.2016, який свідчить про те що відповідач з 2008 року не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, на підставі договору міни від 12.01.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №289, зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН» 15.01.1996 року пн..21 к. стр.45-14.
Згідно з наданої до суду довідки з домової книги про склад сімї та реєстрації, виданої ЖБК «Центральний-18» за №125 від 29.08.2016 року, у квартирі АДРЕСА_2 мешкають та зареєстровані дві особи: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.
За твердженням позивача та її представника, ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає з 2008 році, виїхав до іншої країни, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, знятись з реєстраційного обліку не має можливості оскільки його немає.
Відповідно до складеного 29.08.2016 року акту, ОСОБА_2 з 2008 року у квартирі АДРЕСА_2 не проживає. Акт підписаний двома сусідами, підписи яких підтверджені головою ЖБК «Центральний-18» (а.с.9).
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю.
Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України).
Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, власником квартири АДРЕСА_1, дійсно є ОСОБА_1.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, останньою в якості підстави для задоволення її вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №171 в будинку №68 по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі, з посиланням на ст.ст. 71, 150 ЖК України, визначено те, що відповідач без поважних причин значний час не проживає за місцем реєстрації.
Між тим, суд з такими доводами, твердженнями та вимогами позивача погодитись не може з наступних підстав.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України).
Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.
Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.
Статтею 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також вище зазначена стаття 405 Цивільного кодексу України.
Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в п.10 постанови від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.
Матеріалами справи встановлено та представник позивача в судовому засіданні також не спростовував, що відповідач був вселений та зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, за згодою позивача, як член сімї.
Таким чином, предметом доказування за вказаною справою є відсутність відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин.
Відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частинами 3, 4 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, відсутність відповідача у спірному будинку без поважних причин понад встановлені строки.
Обґрунтовуючи свої вимоги, представник позивача та позивач у позові послались лише на акт, складений 29.08.2016 року сусідами, підписи яких підтверджені головою ЖБК «Центральний-18», відповідно до якого ОСОБА_2 з 2008 року у квартирі АДРЕСА_2 не проживає. (а.с.9).
Між тим, під час розгляду справи судом були надіслані судові повістки на імя ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_3, які були отримані відповідачем за цією адресою, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення17 січня 2017 року судової повістки ОСОБА_2 та у графі підпис зазначено: «Кяроваллі», яке міститься в матеріалах справи.
Крім того представник позивачка, зазначив, що позивач у квартирі АДРЕСА_2 на цей час не проживає та перебуває за межами України, тобто судова повістка не була отримана позивачем.
Отже, на думку суду, акт від 29.08.2016 року не може бути визнаний належним та допустимим доказом відсутності відповідача у вказаній квартирі без поважних причин понад встановлені строки, так як відповідач отримав судову кореспонденцією за цією адресою.
Більш того, ні позивачем, ні його представником не заявлялось клопотань про виклик та допит у судовому засіданні свідків, які підписали 29.08.2016 року зазначений акт.
Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 не проживає з 2008 року, виїхав за межі України, участі в оплаті комунальних послуг не приймає - не приймаються судом до уваги, так як являються голослівними та не підтверджуються жодним доказом.
Представник позивача в судовому засіданні особисто підтвердив, що інших підтверджуючих доказів того, що відповідач не проживає у спірній квартирі, в нього крім вищевказаного акту від 29.08.2016 року не має.
Таким чином, факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 з 2008 року не підтверджено належними доказами та не встановлено в судовому засіданні.
Зі змісту ст.3 Цивільного процесуального кодексу України та ст.15 Цивільного кодексу України вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Таким чином, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.
У статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч.1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про недоведеність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим, суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити.
З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 29 ЦК України, ст. 61, 63, 64, 71 ЖК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №171, у будинку №68, по вулиці Академіка Корольова, в місті Одесі відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня оголошення ухвали про залишення заяви без задоволення.
Головуючий Калініченко Л. В.