Справа № 415/1355/17
Провадження № 2/415/774/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю: секретаря судового засідання Данько Л.С.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: м. Лисичанськ, вул. Люборадська, 70. У зазначеному будинку окрім позивача також зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 - син, та онуки - ОСОБА_3, ОСОБА_4. Відповідачі не проживають у зазначеному будинку на протязі останніх 19 років. У звязку з реєстрацією відповідачів у будинку, позивач змушена сплачувати за них комунальні послуги. На підставі викладеного позивач змушена звернутись до суду.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, та просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, пояснила, що відповідачі не мешкають в будинку з 1998 року, вони мешкають у Російській Федерації, проти зняття з реєстрації не заперечували, надіслали електронною поштою довіреність, згідно якої довіряють позивачу зняти їх з реєстраційного обліку в буд. 70 по вул. Люборадська у м. Лисичанськ.

Відповідачі у судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, за місцем реєстрації.

Розглянувши відомості про належне повідомлення учасників процесу про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_5 пояснила, що є сусідкою та подругою позивача, вони працювали разом на пошті. Зазначила, що відповідачі продали свою хату, тому що збиралися виїхати та прописалися до позивача, оскільки не можна було бути без реєстрації. Десь в 1999 році вони виїхали на проживання біля Москви, вони приїздили до позивача у гості, останній раз у 2013 році.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що вона є сусідкою позивача. Останній раз відповідачів бачила у 2013 році, їй відомо, що вони мешкають у Російській Федерації, до якої поїхали приблизно у 1997-1998 роках на постійне місце проживання. Також, їй відомо, що позивачу потрібно зняти відповідачів з реєстрації для оформлення субсидії.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив, що він є сусідом позивача по дачі. Останній раз відповідачів бачив у 2013 році, вони мешкають у Російській Федерації у м. Істра Московської області. Коли останній раз вони приїздили то говорили про те, що там у них налагоджений бит, повертатися не збираються.Йому відомо, що позивачу потрібно зняти відповідачів з реєстрації для оформлення субсидії.

Вислухавши пояснення учасників процесу, які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 народився 06.07.1959 року, батьком вказано ОСОБА_8, мати ОСОБА_9.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 народився 06.09.1986 року, батьком вказано ОСОБА_2, мати ОСОБА_10.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 народилась 28.08.1981 року, батьком вказано ОСОБА_2, мати ОСОБА_10.

Як вбачається з довідки № 10-13/1081 від 01.03.2017 року, виданої відділом надання адміністративних послуг Лисичанської міської ради, за адресою: м. Лисичанськ, вул. Люборадська, 70, до складу родини/зареєстрованих входять: ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Згідно довідки від 01.03.2017 року, виданої головою вуличного комітету ОСОБА_1 мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул. Люборадська, 70, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 мешкають у Російській Федерації.

Згідно копії технічного паспорту, власником житлового будинку за адресою: м. Лисичанськ, вул. Краснофлотська, 70, є ОСОБА_1, до складу зареєстрованих входять: ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

В ході розгляду справи встановлено, що на виконання вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 9 квітня 2015 року № 317-VIII , Лисичанська міська рада рішеннями від 24.12.2015 р. №4/43 та від 27.01.2016 р. №6/72 затвердила Перелік перейменованих вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму. Згідно якого вул. Краснофлотська перейменовано на вул. Люборадська.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Вимогами статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Суд зауважує, що в матеріалах справи міститься копія довіреності від 01.04.2017 року відповідно до якої ОСОБА_3, Симонов ОСОБА_2 ОСОБА_12, довіряють представляти їх інтереси у всіх компетентних органах організаціях та установах Луганської області України стосовно питання щодо зняття їх з реєстрації за адресою: м. Лисичанськ, Луганська обл.,. м. Лисичанськ, вул. Люборадська, буд. 70.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими статті 212 ЦПК України з врахуванням положень статей 57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Суд не може прийняти цю довіреність , як доказ визнання позову, оскільки вказана копія не відповідає вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили будинок за адресою: Україна, Луганська обл., м. Лисичанськ, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Люборадська, буд. 70. На протязі тривалого часу (понад рік) відповідачі не робили спроб самостійно прийти та вселитися до нього. Показами свідків, що не суперечать один одному, підтверджено відсутність відповідачів за адресою місця реєстрації тривалий період часу, зазначено, що відповідачі мешкають Російській Федерації повертатися в України не збираються.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Реєстрація місця проживання сина та онуків у будинку, який належить на праві приватної власності позивачу, безперечно, обмежує його права власника по користуванню нерухомим майном, оскільки позивач вимушений самостійно нести витрати по утриманню житла і сплаті комунальних послуг.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги відсутність відповідачів в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, є підставою для подальшого зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 321, 391, 405 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, за адресою: Україна, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Люборадська, буд. 70.

Визнати ОСОБА_3, 06.09.1986 року, таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, за адресою: Україна, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Люборадська, буд. 70.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, за адресою: Україна, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Люборадська, буд. 70.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 07 квітня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко