Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

головуючого судді Боймиструка С.В.,

суддів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар судового засідання Пиляй І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідає обставинам справи.

Зазначає, що з розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи та виписки від 24.02.2014 року, вбачається, що клієнтом було сплачено 9677,78 доларів США і сплатою боргу за кредитним договором відповідач перервав строк позовної давності і перебіг строку позовної давності почався заново.

Пунктом 6.7 кредитного договору, передбачено терміни позовної давності у 5 (п'ять) років.

На цей час кредитний договір не є розірваним або припиненим, відповідно до умов Договору та закону, а тому підлягають нарахуванню та сплаті відсотки, комісія, пеня та інші суми згідно умов договору. З урахуванням п'ятирічного терміну, передбаченому договором, ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся із позовом у межах строку позовної даності.

Відповідачі були ознайомлені із умовами кредитного договору, про що свідчить їх підпис під умовами кредитного договору. Підписуючи кредитний договір та договір поруки відповідачі не мали сумнівів щодо законності та справедливості умов повернення кредитних коштів, нарахування відсотків, штрафів, пені та інших сум згідно договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що банк не пред'явив вимогу до поручителя на протязі 6 місяців з дати повернення кредиту, а таму звернувся до поручителя із позовом із пропуском строку позовної давності.

Проте, підписуючи договір поруки відповідач-2 не мав сумнівів щодо справедливості або розумності цього договору.

У пункті 3 договору поруки, зокрема, вказано, що поручитель ознайомлений з умовами договору основного зобов'язання (кредитного договору).

Пунктам 12 передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення терміну повернення кредиту за кредитним договором.

У пункті 1 договору поруки вказано умови кредитування, строки та терміни повернення Кредитних коштів.

Тобто, поручителю було відомо, що за договором поруки він є поручителем за кредитним договором. Також договором поруки чітко визначені строки повернення коштів за кредитним договором та межі відповідальності поручителя. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 Цивільного кодексу України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Таким чином, відлік п'ятирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя почався 20.11.2012 року, а припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України припадає на 20.11.2017 року.

ПАТ КБ „ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості ні кредитним договором у 2016 році, тобто в межах встановленого п'ятирічного строку. Отже, ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся із позовом у межах строку передбаченого договором поруки у розумінні статті 559 ЦК.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, про задоволення позову у повному обсязі.

Представник банку ОСОБА_5 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився від нього на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, з метою реалізації свого права на захист, а саме укладення нового договору із іншим фахівцем в галузі права. Така причина неявки не є поважною. Повістку до суду ОСОБА_3 отримав 7 березня 20017 року та мав достатньо часу для укладення договору з адвокатом. Крім того, ним не подано доказів розірвання угоди з адвокатом, який представляв його інтереси в суді першої інстанції. Зазначені дії ОСОБА_3 вказують на недотримання ним вимог ч.3 ст.27 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явився і причин неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи банку в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 востаннє виконував зобовязання за кредитним договором аж 26 лютого 2009 року і саме із цього моменту необхідно обраховувати передбачений п. 6.7 договору п'ятирічний строк позовної давності щодо усіх одночасно вимог кредитора по договору. Звернувшись до суду із лише 19 січня 2016 року, банк порушив строки позовної давності, обумовлені п. 6.7 договору, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору і, як наслідок, утворення заборгованості, сума якої відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 28 грудня 2015 року склала 128831,61 доларів США, та включала в себе: 31753,00 доларів США заборгованість за кредитом; 51078,61 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом; 46000,00 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором та виниклою заборгованістю ПАТ КБ «Приватбанк» в січні 2016 року звернулося до суду з позовом до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2007 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 42300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом та терміном повернення до 20 листопада 2012 року (а.с.11-14).

На забезпечення виконання кредитного зобовязання того ж дня, 04.12.2007 року з ОСОБА_4 було укладено договір поруки №0712/01/А/Д, за умовами якого він відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. Цей договір вступає в силу з моменту підписання та діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (а.с.15).

Відповідно до вимог ст.ст. 526,527,530,599 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості 19 січня 2016 року, банк пропустив строк позовної давності, обумовлений п. 6.7 кредитного договору, виходячи з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Відповідно до ст.257 та ч.1 ст.259 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Як вбачається з п.6.7 кредитного договору строк позовної давності встановлено сторонами в 5 років.

Згідно ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 253 ЦК України - перебіг строку починається із наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, із якою пов'язано його початок.

Згідно ст. 261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Місцевим судом при розгляді справи не вияснено походження платежу та не дано правову оцінку факту зарахування коштів на погашення кредитних зобовязань ОСОБА_3, що відбулось 24 лютого 2014 року в сумі 4838,89 доларів США про що вказує апелянт, як на переривання строку позовної давності та що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5).

Колегія суддів в порядку ч.2 ст.303 ЦПК України, дослідивши обставини зазначеного платежу прийшла до висновку, що твердження апелянта про переривання строку цим платежем позовної давності не заслуговує на увагу.

Добровільно цей платіж позивальник ОСОБА_3 не здійснював, а кошти на рахунок на погашення кредитної заборгованості надійшли від реалізації рухомого майна (автомобілів), на яке було звернуто стягнення рішенням Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 18 вересня 2012 року № 2/0417/6558/2012.

Як зазначено в тексті згаданого рішення від 18 вересня 2012 року позивач, тобто банк, в серпні 2012 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3.

Отже, відбулось переривання строку позовної давності і його перебіг розпочався заново не з дати зарахування платежу 24 лютого 2014 року, а з 1 вересня 2012 року, оскільки більш точних даних не вбачається з тексту згаданого рішення.

За таких обставин, враховуючи встановлений сторонами за домовленістю пятирічний строк позовної давності, на час звернення банку до суду в даній справі, тобто 19 січня 2016 року, він пропущений не був, а тому підстав для застосування наслідків його пропуску передбаченого ч.4 ст.267 ЦК України та відмови в позові в місцевого суду не було.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСС України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року за № 5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Виконання згаданого рішення не покрило всієї заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором.

В розрахунку заборгованості, що підлягає до стягнення в даній справі, врахована сума отримана від реалізації рухомого майна на яке звернуто стягнення рішенням від 18 вересня 2012 року, а саме 4838,89 доларів США.

Отже, до стягнення в даній справі з ОСОБА_3 підлягають суми зазначені в розрахунку заборгованості та в позові в повному обсязі, тобто128831,61 дол. США, що за курсом 23,13 грн. (станом на 28 грудня 2015 року) складає 2979875,14 грн за кредитним договором № 0712/01А від 04.12.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом -31753,00 дол. США; заборгованість за відсотками -51078,61 дол. США; пеня 46000 дол. США.

Що стосується позовних вимог банку до ОСОБА_4, то вони до задоволення не підлягають.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Як випливає з правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові 6-1077цс15 від 2 вересня 2015 року, пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Як зазначено вище, банк звернувшись з позовом в справі № 2/0417/6558/2012 та пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Як зазначено вище, виходячи з тексту рішення Індустріального районного суду м Дніпропетровська від 18 вересня 2012 року, цей шестимісячний строк слід рахувати з 1 вересня 2012 року, тобто вимога мала б бути предявлена до ОСОБА_4 до 1 березня 2013 року.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки і після його закінчення припиняються права кредитора та обов'язок поручителя а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

В даній справі протягом дії строку поруки банк до поручителя не звернувся. А звернувся після припинення поруки, що є підставою для відмови в позові до поручителя.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Банком сплачено судовий збір по справі у сумі (44698,13+49167,95), що складає 103866,08 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_3 (а.с.22,138)

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313-314,316, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА:

Апеляційну скаргупублічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 30 січня 2017 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 128831,61 дол. США, що за курсом 23,13 грн. складає 2979875,14 грн за кредитним договором № 0712/01А від 04.12.2007 року, яка складається з заборгованості за кредитом -31753,00 дол. США; заборгованість за відсотками -51078,61 дол. США; пеня 46000 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати 103866,08 грн. судових витрат.

В частині позовних вимог до ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_2