Справа №639/494/17
№2/639/912/17
РІШЕННЯ

Іменем України

4 квітня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Іванової І.В.,

за участю секретаря - Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім.. ОСОБА_1» до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, суд -

ВСТАНОВИВ:

ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка»звернулося до суду з позовною заявою та просить ухвалити рішення, згідно якого стягнути на їх користь з відповідача ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 3 243,07 грн. та судові витрати у розмірі 1 600,00 грн..

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2013 році Купянською міжрайонною державною фінансовою інспекцією була проведена планова ревізія фінансово-господарської діяльності субєктів господарювання державного сектору економіки ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка за період з 01.10.2011 року по 30.09.2013 року, за результатами якого складено акт ревізії № 750-20/77 від 25.12.2013 року (надалі - ОСОБА_3 ревізії). Ревізією дотримання законодавства при здійсненні операцій з оплати праці сумісників за трудовими договорами встановлено, що в порушення вимог ст. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» № 245 від 03.04 1993 року до роботи на умовах внутрішнього сумісництва залучались працівники підприємства, які за основним місцем роботи відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2005 та ДК 003:2010 обіймали посади керівників структурних підрозділів, серед яких, і посада начальника бюро. Згідно довідки щодо зайво нарахованої заробітної плати внутрішнім сумісникам (Додаток 31 до ОСОБА_3 ревізії) начальнику бюро розрахунків по заробітній платі ОСОБА_2 за посаду за сумісництвом ведучій інженер за період з листопада 2011 року по квітень 2012 року нараховано та виплачено 3 243,07 грн., у тому числі 3 072,07 грн. заробітної плати та 171,00 грн. компенсації за невикористану відпустку. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року по справі № 820/10395/14 адміністративний позов Державної фінансової інспекції в Харківській області до ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» про зобовязання виконати вимогу задоволено частково та зобовязано позивача виконати вимогу від 09.01.2014 року № 750-15/08, в частині забезпечення повернення коштів необґрунтовано нарахованої та виплаченої заробітної плати на загальну суму 8 188,66 грн. на розрахунковий рахунок позивача № 0054 у АТ Фінростбанк або до каси підприємства, а саме: незаконно нараховану та сплачену заробітну плату внутрішнім сумісникам упродовж періоду ревізії на суму 6 816,35 грн.; зайво нараховану та сплачену індексацію заробітної плати в 2012 році на суму 1 074,48 грн.; зайво нараховану та виплачену компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2012 рік на загальну суму 297,83 грн. Відповідач у період роботи на підприємстві позивача в добровільному порядку не повернув 3 243,07 грн. зайво нарахованої заробітної плати. У звязку з неповерненням у добровільному порядку зазначеної суми заробітної плати за роботу за внутрішнім сумісництвом, позивачем на адресу відповідача була направлена вимога № П-125/6 від 17.01.2016 року про перерахування протягом семи днів з дня предявлення даної вимоги 3 243,07 грн. на розрахунковий рахунок ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка. Однак до теперішнього часу відповідачем на добровільних підставах не вчинено дій спрямованих на повернення зайво отриманих грошових коштів. Тому позивач вимушений звернутися до суду за даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 12.01.2017 року, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та надала пояснення аналогічні вищенаведеному.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначила, що вважає, що вимоги позивача незаконні та необґрунтовані. Так, вона працюючи у ДП ХПЗ ім. Шевченка на посаді начальника бюро з розрахунків заробітної плати, була прийнята на роботу за сумісництвом на тому ж підприємстві ведучим інженером в соціально-побутовий відділ, про що було видано Наказ №88к від 11.02.2011 року. Посадовим особам які підписували та візували наказ було відомо про посаду яку вона займала за основним місцем роботи. Працюючи за сумісництвом, вона одержувала заробітну плату за фактично виконану роботу. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не перевищувала половини місячної норми робочого часу. Цей факт підтверджується табелями обліку робочого часу та відомостями нарахування заробітної плати. Вона була звільнена з роботи за сумісництвом 12.04.2012 року разом з іншими працівниками підприємства, які були внутрішніми сумісниками і обіймали посади керівників структурних підрозділів. Перевіркою Купянської МДФІ було встановлено, що на ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка були порушені вимоги ст. 4 Постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» № 245 від 03.04 1993 року. Такі випадки були не поодинокі. Відповідач зазначила, що нарахування їй заробітної плати за роботу за сумісництвом не було лічильною помилкою, а виникло з причини невірного застосування законодавства та не підлягає поверненню як безпідставно набуте майно. Так, відповідно до ст. 1215 ЦК України. Не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Визначення лічильної (рахункової) помилки і такої яка до них не відноситься дається у п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» При вирішенні спорів, повязаних із застосуванням ст. 127 КЗпПУ, суди мають врахувати, що: вимоги про повернення працівникам авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у звязку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не повязані з обчисленням помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно правил ч.2 ст. 233 КЗпПУ протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Згідно п. 14 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» працівники, які працюють за сумісництвом (виконують крім основної у вільний від неї час і іншу роботу на умовах трудового договору в того самого чи іншого роботодавця), одержують заробітну плату за фактично виконану роботу без обмеження її певним розміром. Сумісники мають право на оплату фактичного виконаної роботи й тоді, коли було порушено встановлені для певної категорії працівників обмеження для роботи за сумісництвом. Такі порушення за певних умов можуть бути підставою для припинення трудового договору за сумісництвом. Цивільним законодавством визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який називається позовною давністю, загальна тривалість позовної давності обмежена 3 роками. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що ОСОБА_3 ревізії Купянської МДФІ № 750-20/77 від 25.12.2013 року було отримано ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко 25.12.2013 року. Тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, як наслідок розпочався відлік позовної давності, який закінчився 25.12.2016 року. Однак позовна заява подана 25.01.2017 року, тобто пізніше моменту закінчення позовної давності. Тому відповідач вважає, що є підстави для відмови у позові.

Суд, вислухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» на посаді начальника бюро з розрахунків заробітної плати. Наказом за №88 від 11.06.2011 року ОСОБА_2 було прийнято на роботу до ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» за сумісництвом з оплатою труда пропорційно відробленому часу, але не більш 4 годин у зміну. /а.с.17/.

12.04.2012 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи за сумісництвом на підставі наказу №72к (а.с. 18).

Відповідно до наказу №71к від 03.07.2015 року ОСОБА_2 було звільнено з ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка» за ст. 36 п. 1 КЗпП України з 03.07.2015 року.

У 2013 році Купянською міжрайонною державною фінансовою інспекцією була проведена планова ревізія фінансово-господарської діяльності субєктів господарювання державного сектору економіки ДП ХПЗ ім.. ОСОБА_1 за період з 01.10.2011 року по 30.09.2013 року, за результатами якого складено акт ревізії №750-2-0/77 від 25.12.2013 року.

Ревізією дотримання законодавства при здійсненні операцій з оплати праці сумісникам за трудовими договорами встановлено, що в порушення вимог ст. 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» №25 від 03.04.1993 року до роботи на умовах внутрішнього сумісництва залучались працівники підприємства, які за основним місцем роботи відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2005 та ДК 003:2010 обіймали посади керівників структурних підрозділів,серед яких , і посада начальника бюро.

Згідно Довідки щодо зайво нарахованої заробітної плати внутрішнім сумісникам начальнику бюро розрахунків по заробітній платі ОСОБА_2 за посаду за сумісництвом ведучий інженер за період з листопада 2011 року по квітень 2012 року нараховано та виплачено 3243,07 грн., у тому числі 3072,07 грн. - заробітна плата та 171,00 грн. компенсації за невикористану відпустку.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року по справі №820/10395/14 адміністративний позов Державної фінансової інспекції в Харківській області до ДП «ХПЗ ім.. ОСОБА_1» про зобовязання виконати вимогу, задоволено частково та зобовязано позивача виконати вимогу від 09.01.2014 року №750-15/08 в частині забезпечення повернення коштів необґрунтовано нарахованої та виплаченої заробітної плати на загальну суму 8188,66 грн. на розрахунковий рахунок позивача №0054 у АТ «Фінростбанк або до каси підприємства, а саме: незаконно нараховану та сплачену заробітну плату внутрішнім сумісникам упродовж періоду ревізії на суму 6816,35 грн.; зайво нараховану та сплачену індексацію заробітної плати в 2012 році на суму 1074,48 грн.; зайво нараховану та виплачену компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2012 рік на загальну суму 297,83 грн..

Як пояснила позивач, та не заперечувала відповідач, у період роботи на підприємстві остання в добровільному порядку не повернула 3243,07 грн..

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, законом установлюється обовязок набувача повернути набуте майно, якщо:1) набуття майна за рахунок іншої особи відбулось без достатньої правової підстави;2) підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В свою чергу, відповідно до ст.1215 ЦК України, яка наводить перелік виключень обставин для повернення набутого майна, не підлягає поверненню безпідставно набуті:1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;2) інше майно, якщо це встановлено законом.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 січня 2014 р. у справі №6-151цс13 викладено правову позицію та розяснення , що згідно зі ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз.2 ч.1 ст.1215 зазначеного Кодексу, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Правовий аналіз ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, зміст цитованого вище правового висновку Верховного Суду України, дає підстави стверджувати про те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави заробітної плати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, су приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У випадку , коли суд дійде до висновку про необґрунтованість позовних вимог, то сплив позовної давності не може бути підставою для відмови у задоволені позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір на користь позивача стягненню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10,11,57,59, 60, 209, 212, 214-215,218 ЦПК України, суд -

Вирішив:

Державному підприємству «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» у задоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В. Іванова