УХВАЛА

іменем україни

15 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування майнової і моральної шкоди; за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, виконкому Хустської міської ради про зобов'язання знести самовільно побудовану споруду, скасування рішень виконкому Хустської міської ради за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона та ОСОБА_4, ОСОБА_5 проживають у чотириквартирному будинку АДРЕСА_1, зокрема, вона - у квартирі № 3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - у квартирі № 4. Між нею та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 склались неприязні стосунки, які викликані тим, що відповідачі у порушення норм та правил добросусідських відносин створюють їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном.

Вказувала на те, що згідно з рішенням XXXI сесії І скликання Хустської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 613 ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0,015 га для влаштування окремої під'їзної дороги до його будинку АДРЕСА_1. Відповідачі самовільно захопили частину земельної ділянки розміром 0,0037 га, яка їм не відводилась. Ці порушення виявлено комісією Хустської міської ради Закарпатської області та викладено в листі від 19 серпня 2011 року. Комісією Хустської міської ради за заявою ОСОБА_4 17 вересня 2012 року складено відповідний акт, згідно з яким частина земельної ділянки розміром

0,0387 га та 0,0052 га за матеріалами розроблених ліцензійною організацією ТОВ «Моя земля» є непридатні для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, так як через цю частину земельної ділянки проходить водопровід, каналізаційний відвід та газопровід.

Зазначала, що вона побудувала господарську споруду - сарай - на земельній ділянці, що належить їй на праві приватної власності згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 30 листопада 1994 року. Однак

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали створювати їй перешкоди у проведенні цих будівельних робіт і вона звернулася до Хустської міської ради Закарпатської області із заявою про вжиття відповідних заходів щодо них. Згідно з актом комісії Хустської міської ради Закарпатської області від 16 травня 2014 року встановлено, що комісія не бачить підстав для перешкоджання ОСОБА_3 у проведенні штукатурних робіт власної господарської споруди. Комісією рекомендовано ОСОБА_5 дати згоду на проведення будівельних робіт. Однак відповідачі і надалі перешкоджають та не дозволяють проводити вказані роботи, при цьому порушують її законні права щодо вільного та безперешкодного користування її власністю.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 13 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено та зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод у проведенні штукатурних робіт господарської будівлі на власній земельній ділянці біля будинку АДРЕСА_1.

Внаслідок дій відповідачів їй завдано майнову шкоду у розмірі 10 500 грн і 10 тис. грн моральної шкоди.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її користь 31 992 грн 72 коп. майнової шкоди та 3 500 грн моральної шкоди.

У вересні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання знести самовільно пробудовану споруду, скасування рішень виконкому Хустської міської ради Закарпатської області. Посилались на те, що у сторін склались неприязні стосунки, неодноразово вони передавали спори на вирішення суду та правоохоронних органів. 30 листопада 1994 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства. ОСОБА_4, ОСОБА_5 свою присадибну земельну ділянку приватизувати не можуть через постійні перешкоди ОСОБА_3 у цьому.

Згідно з рішенням сесії Хустської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 613 ОСОБА_4 було надано земельну ділянку площею 0,015 га для влаштування окремої під'їзної дороги до домоволодіння за рахунок земельної ділянки ВУВКГ. Для влаштування цієї під'їзної дороги його сім'єю затрачено великі кошти та власні сили.

У 2011 році ОСОБА_3 розпочала прямо перед облаштованою позивачами дорогою, на межі своєї земельної ділянки, самочинне будівництво невідомої споруди. Після звернень до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на відповідачку було накладено штраф за самочинне будівництво та винесено припис про усунення допущених порушень.

Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області від 1 лютого 2012 року № 51 ОСОБА_3 надано дозвіл на продовження самовільно розпочатого будівництва господарської споруди - кролятника - на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2. Проте збудована відповідачкою будівля не схожа на кролятник ні технічно, ні функціонально.

У 2012 році головним архітектором міста на підставі вказаного рішення виконавчого комітету було погоджено будівельний паспорт на господарську будівлю, а не на кролятник, як вказано у рішенні органу місцевого самоврядування. Будівельний паспорт видавався вже на частково збудовану будівлю, по якій видно, що це є невеличкий житловий будиночок із гаражем на першому поверсі, не схожим на господарську будівлю.

Після ознайомлення з будівельним паспортом позивачам стало відомо, що відповідачка порушила правила і норми будівництва.

Відповідно до будівельного паспорта будівля має прямокутну форму розмірами 3,60 м х 7 м, не має перешкоджати облаштованому позивачами заїзду. Фактично ж будівля трапецевидної форми розмірами 5,6 м х 8,5 м, що є відхиленням від проекту будівництва та перекрила позивачам доступ до заїзду, будівництво здійснено нею впритул до двору загального користування перед вікнами квартири позивачів без врахування інтересів та без погодження інших співвласників багатоквартирного будинку.

Отже, будівля, збудована ОСОБА_3, є самочинним будівництвом.

Такими самочинними діями позивачка створила їм перешкоди у користуванні їх земельною ділянкою, оскільки будівництво, розпочате відповідачкою на межі їх земельних ділянок, без їх погодження, перегородило їм доступ до заїзду. Самовільними діями щодо відхилення від будівельного паспорта відповідачка створила позивачам перешкоди, оскільки у будівельному паспорті їх заїзд залишається вільним, а насправді він перекритий самовільною будовою.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили зобов'язати ОСОБА_3 знести самовільно збудовану споруду, а також скасувати рішення виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області від 29 грудня 2010 року № 70 та від 1 лютого 2012 року № 51.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2015 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 об'єднані в одне провадження. За ухвалою суду за згодою сторін виконком Хустської міської ради Закарпатської області визнано відповідачем у справі.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року рішення районного суду в частині позовних вимог ОСОБА_4 змінено. Зобов'язано ОСОБА_3 знести самовільно споруджену споруду. Скасовано рішення виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області від 29 грудня 2010 року № 70 та від 1 лютого 2012 року № 51.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не надали належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Змінюючи рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що внаслідок самочинного будівництва ОСОБА_3 господарської будівлі було порушено права ОСОБА_4, ОСОБА_5, а тому дійшов висновку про зобов'язання ОСОБА_3 знести самовільно споруджену споруду.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області від 29 грудня 2010 року № 70 та від 1 лютого 2012 року № 51, оскільки дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Тобто, повноваженнями відносно надання дозволу на виконання будівельних робіт виконавчий комітет не наділений, а тому і позбавлений повноважень надавати дозвіл на продовження будівництва самочинно збудованого об'єкту нерухомого майна.

Проте із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що сторони проживають у чотириквартирному будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_3 - у квартирі № 3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - у квартирі № 4. Між ними склалися неприязні стосунки, породжені спорами щодо землекористування.

30 листопада 1994 року на підставі рішення 17-ї сесії 21-го скликання Хустської міської ради Закарпатської області народних депутатів від 27 травня 1994 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1777 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням 31-ої сесії 1-го скликання сесії Хустської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 613 ОСОБА_4 було надано земельну ділянку площею 0,015 га для влаштування окремої під'їзної дороги до домоволодіння по АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки ВУВКГ.

Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області від 29 грудня 2010 року № 70 надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку містобудівного обґрунтування розміщення об'єкта - будівництва господарської споруди - кролятника на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2.

28 лютого 2011 року комунальним проектним підприємством «Архітектура» виготовлено містобудівне обґрунтування розташування об'єкту - господарської споруди (сараю для свійських тварин та птахів) по АДРЕСА_2.

У 2011 році ОСОБА_3 розпочала будівництво господарської споруди на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності, за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради від 1 лютого 2012 року № 51 ОСОБА_3 надано дозвіл на продовження самовільно розпочатого будівництва господарської споруди - кролятника на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2.

15 лютого 2012 року ОСОБА_3 отримала будівельний паспорт на індивідуальну господарську споруду по АДРЕСА_2.

Відповідно до припису інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 3 вересня 2012 року № 550, ОСОБА_3 зобов'язано внести зміни в проектну документацію та привести у відповідність об'єкт, що будується, до затвердженого проекту у строк 3 місяці.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 13 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено та зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод у проведенні штукатурних робіт господарської будівлі, на власній земельній ділянці біля будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 9 грудня 2014 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 13 серпня 2014 року скасовано, у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, спороди, що впливає на їх міцність і безпечність. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи не значним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

Як роз'яснено у п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 України та ст. 391 ЦК України.

Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Суди, розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

При цьому суди не звернули уваги на припис інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 3 вересня 2012 року № 550, у якому йдеться про приведення у відповідність об'єкта, що будується, до затвердженого проекту у строк 3 місяці.

У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зобов'язуючи ОСОБА_3 знести самовільно споруджену споруду, суд апеляційної інстанції не врахував роз'яснень постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», також не врахував, що земельна ділянка, на якій проводились будівельні роботи, належить відповідачу на праві приватної власності, не з'ясував, чи виконала ОСОБА_3 припис інспекції архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області від 3 вересня

2012 року.

Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив, чи призвело будівництво господарської будівлі ОСОБА_3 до порушення прав ОСОБА_4, ОСОБА_5, чи наявні відхилення від проектної документації і чи призвели вони до порушення прав ОСОБА_4, ОСОБА_5 та яких саме.

Дійшовши висновку про скасування рішення виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області від 29 грудня 2010 року № 70 та

від 1 лютого 2012 року № 51, суд апеляційної інстанції також не зазначив, які саме права ОСОБА_4, ОСОБА_5 порушено вказаними рішеннями виконкому.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик