Справа № 219/71/17
Провадження № 2/219/1044/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря Троян Л.К.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Корнєйчук С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми, в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 05 серпня 1977 року по 16 вересня 2016 року він працював у відповідача на різних посадах. 06 квітня 1989 року під час праці у відповідача з позивачем стався нещасний випадок на виробництві. Висновком МСЕК вперше 14 липня 1998 року позивачу первинно встановлено 15% стійкої втрати професійної працездатності з повторним оглядом безстроково. Позивач зазначив, що у зв'язку з трудовим каліцтвом, яке він зазнав під час роботи на підприємстві у відповідача, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку, він втратив 15% своєї первісної профпридатності, через це в нього погіршилося здоров'я, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, порушена нормальна життєдіяльність, оскільки він не може повноцінно виконувати буденні вправи пошкодженою рукою, та на теперішній час постійно відчуває фізичний біль в пошкодженій кінцівці, в зв'язку з чим йому постійно приходиться проходити лікування, на що він змушений витрачати немалі кошти, а від цього він також постійно відчуває моральні страждання, через фізичні вади руки у зв'язку з травмою, він не має можливості вести повноцінне особисте та суспільне життя, частково порушені його відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені його плани на подальше життя, внаслідок чого в нього виникло почуття тривоги перед майбутнім. Прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці позивач втратив 15% своєї працездатності та вимушений з цим жити. Враховуючи той факт, що втрата здоров'я для позивача є незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти йому довготривалі страждання, позивач вважає, що факт спричинення йому моральної шкоди наявний внаслідок чого він вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів. Також зазначає, що здоров'я людини є найвищою соціальною цінністю, та те що він втратив його на виробництві, тобто поніс значні моральні страждання, які носять тривалий характер. Враховуючи обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, характер та тривалість, глибину заподіяної моральної шкоди, ступінь та тривалість моральних страждань, позивач вважає, що сума відшкодування заподіяної шкоди становить 10000 грн. Просить позов задовольнити.

До судового засідання позивач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності за участю його представника.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, позовні вимоги позивача підтримав повністю, надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача Корнейчук С.Д., яка діє на підставі перевірених судом повноважень позов визнала частково та пояснила, що письмові заперечення надані суду вона підтримує та також підтвердила, що позивач дійсно з 1977 року по 2016 рік перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», та 06 квітня 1989 року під час праці на підприємстві внаслідок нещасного випадку на виробництві отримав травму, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 та висновками МСЕК. Проте, вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначений позивачем у сумі 10000 грн. є завищеним і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, оскільки відповідно до виписки з протоколу № 5 засідання комісії з питань охорони праці від 06 серпня 1998 року встановлено 50% вини ОСОБА_3 щодо нещасного випадку, що стався з ним 06 квітня 1989 року. Просить позов задовольнити частково у розмірі 500 грн.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 05 серпня 1977 року по 16 вересня 2016року, працював на робочих професіях, звільнений за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 9-15).

Під час роботи на підприємстві відповідача з позивачем 06 квітня 1989 року стався нещасний випадок, що підтверджується завіреною належним чином копією акту № 7 про нещасний випадок на виробництві, складений за формою Н-1, згідно якого причиною нещасного випадку визначено недостатній контроль з боку майстра з ремонту ОСОБА_5 за дотриманням слюсарями інструкції з безпеки експлуатації свердлильного верстату, що виразилося в незастосування заживного пристрою (а.с. 36-37, 54-55).

З копії виписки з протоколу № 5 засідання комісії з питань охорони праці від 06 серпня 1998 року вбачається, що комісія встановила 50% вини ОСОБА_3 щодо нещасного випадку, що стався з ним 06 квітня 1989 року, при цьому в протоколі зазначено, що ОСОБА_3 погодився з такими висновками, що засвідчив власним підписом (а.с. 56).

Згідно копії виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги № 030921 від 14 липня 1998 року, за результатами первинного огляду ОСОБА_3 встановлено безстроково п'ятнадцять відсотків непрацездатності у зв'язку з травмою від 06 квітня 1989 року (а.с. 16, 35).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди…

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15 травня 1996 року охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров'я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах:

- пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці;

- підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці;

- соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо.

Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці.

В судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманої травми на виробництві позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України.

Згідно ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством.

Вказана стаття містить у собі перелік юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові.

Першим таким юридичним фактом є порушення власником законних прав працівника. «Законних» - це не слід розуміти так, що маються на увазі лише права, передбачені законами. Будь-яке суб'єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність, потрібно визнати законним.

До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Однак у цій статті немає і протилежного положення (про те, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини). З урахуванням частини другої ст. 237-1 КЗпП («порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством») слід зробити висновок про те, що питання про вину повинне вирішуватися спеціальними актами законодавства, які можуть визнати вину обов'язковим чи необов'язковим елементом юридичного складу-підстави правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Поки що це питання спеціально не вирішено, слід дійти висновку про те, що закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 08 липня 1994 року № 7, від 30 вересня 1994 року № 11 та від 25 травня 1998 року № 15, від 24 жовтня 2003 року № 9), вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП).

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування професійних захворювань, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Факт моральних страждань позивача при обставинах, які він зазначив у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем втрати працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач.

Суд вважає, що отримавши травму на виробництві, позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоров'я людини найвища соціальна цінність, невід'ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров'я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров'ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення його здібностей, ступень вини самого позивача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновками МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15%, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на його користь з відповідача 4000 грн.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача частково знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню частково, а саме, у стягненні моральної шкоди у розмірі 4000 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат»» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми задоволені частково, суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджує на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних в розмірі 4000 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 4000х640/10000=256, де 4000 гривень - сума задоволених позовних вимог; 640 гривень - сума судового збору за подання до суду позовної заяви; 10000 гривень - ціна позову, 256 гривень - судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 3, 43, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 15, 16, 23, Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про охорону праці», постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 10, 11, 57, 59, 60, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов'язків внаслідок виробничої травми задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (84551, Донецька область, м. Часів Яр, вул. Центральна, 1, р/р 0589 в Краматорському РУ ПАТ КБ Приватбанк, МФО 335548, ) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Часів Яр Артемівської міськради Донецької області, моральну шкоду в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (84551, Донецька область, м. Часів Яр, вул. Центральна, 1, р/р 0589 в Краматорському РУ ПАТ КБ Приватбанк, МФО 335548, ) судовий збір на користь держави в сумі 256 (двісті п'ятдесят шість) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлено 06 лютого 2017 року.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. 02.02.2017

Суддя О.С.Конопленко