АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1028/17 Справа № 207/4613/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Юрченко І. М. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Каратаєвої Л.О., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради про визнання права користування житловою площею та за об'єднаним позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на приватизацію житла в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Кам'янської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житловою площею, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік, ОСОБА_5, який на час своєї смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1, кімн. 60. Цей будинок належав Придніпровському хімічному заводу, який на цей час припинив своє існування.

Квартира складається з двох кімнат і була отримана матір'ю чоловіка, ОСОБА_6 під час її роботи на ПХЗ на склад сім'ї з трьох осіб, у тому числі на двох синів: ОСОБА_5 і ОСОБА_7 на підставі ордеру № НОМЕР_1, виданим 13 березня 1987 року виконавчим комітетом Баглійської районної ради.

Позивач також зазначила, що 15 серпня 1987 року вона з ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, від якого у них 08 травня 1993 року народилася донька ОСОБА_8. Після реєстрації шлюбу вона також стала проживати у цій квартирі по АДРЕСА_1) і була там зареєстрована.

У зв'язку з недостатністю житлової площі на таку велику сім'ю і неможливістю у цей час придбати безкоштовне житло у 2002 році на її ім'я було куплено житловий будинок по АДРЕСА_1, 18, який знаходився у зоні відселення. Після оформлення права власності на будинок вона була знята з реєстрації з АДРЕСА_1 і 03 жовтня 2006 року зареєстрована у цьому будинку. Але згодом питання про відселення з будинку, що розташований по АДРЕСА_1, було знято з планів містобудівництва. На цей час будинок по АДРЕСА_1 фактично майже не придатний для проживання і потрібує капітального ремонту. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, а незадовго після цього в іншу місцевість виїхав і ОСОБА_7, який також помер. Таким чином, на момент смерті чоловіка у квартирі був зареєстрований тільки він один, тобто був наймачем цієї житлової площі.

За життя чоловіка і після придбання ними будинку по АДРЕСА_1, їхні стосунки як подружжя ніяким чином не змінились, вони продовжували проживати разом: в холодний період року по АДРЕСА_1, а з настанням тепла переважно проживали у приватному будинку по АДРЕСА_1, обробляли прибудинкову земельну ділянку, садили на ній овочі, мали невеличкий фруктовий сад.

Вважає, що має право користування спірною житловою площею, на якій вони з чоловіком разом проживали значний час протягом майже 30 років.

Її вселення у спірну квартиру в 1987 році після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 було здійснено з дотриманням усіх вимог, які роблять таке вселення законним: письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї, прописка, дотримання вимог про житлову норму.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати виконком Дніпродзержинської міської ради, як уповноважену особу зі здійснення управління житловим фондом місцевих Рад укласти з нею договір найму житлового приміщення за вказаною адресою.

У січні 2016 року ОСОБА_5 також звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради та ОСОБА_4 про визнання права на приватизацію, посилаючись на ті ж самі обставини, що і позивач ОСОБА_4, а також зазначила, що за своє життя її батько мав намір приватизувати квартиру у гуртожитку і у 2014 році почав збирати документи для цього, але не встиг цього зробити у зв'язку зі смертю.

Після смерті батька вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, мати із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка до нотаріальної контори не зверталась.

На підставі зазначеного просила суд: визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право на приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 31 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_8 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні її позову та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення суду частково не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 суд першої інстанції фактично виходив з того, що виконавчий комітет Дніпродзержинської міської ради є неналежним відповідачем по справі, а позивачка не ставила перед судом питань про залучення до справи належного відповідача.

Проте частково погодитись з такими висновками неможна з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до ордеру НОМЕР_1 на зайняття житлової площі за адресою АДРЕСА_1 який було видано на ім'я ОСОБА_6 на сім'ю з трьох чоловік, а саме вписані також були члени сім'ї сини: ОСОБА_5 та ОСОБА_7. Цей ордер було видано на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів м. Дніпродзержинська від 13 березня 1987 року № 94 (а.с. 7).

15 серпня 1987 року позивачка ОСОБА_4 з ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, від якого у них 08 травня 1993 року народилася донька ОСОБА_8. Після реєстрації шлюбу вона також стала проживати у цій квартирі по АДРЕСА_1) і була там зареєстрована.

Крім того як вбачається з паспорту ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 остання знялася з реєстрації по АДРЕСА_1, 148 19 вересня 2006 року та зареєструвалася за адресою АДРЕСА_1 09 жовтня 2006 року, за цією ж адресою зареєстрована і донька ОСОБА_8 з 22 жовтня 2009 року, де вони і проживають (а.с.46, 51, 62)

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.13), а згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.14).

Статтею 61 Житлового Кодексу України передбачено, що користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Такий договір укладається у письмовій формі на підставі ордера на житлове приміщення, який відповідно до ст. 58 Житлового Кодексу України є єдиною підставою для вселення у це житлове приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка в спірній квартирі на час смерті її чоловіка не була зареєстрована, а також вона має інше житло, крім того на момент смерті її чоловіка ніхто із членів сім'ї не були в ній зареєстровані, а тому позивачка не набула прав наймача вказаної квартири, у зв'язку з чим вона не має права ставити питання про визнання за нею право користування цією квартирою.

Також позивачкою не надано жодного належного доказу, як то висновок експерта або іншої фахової установи щодо неможливості проживання в АДРЕСА_1 з тих чи інших причин.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а статтею ст. 212 ЦПК України передбачено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте позивачем доказів на підтвердження своїх вимог суду надано не було.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, у зв'язку з чим рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні її позову у повному обсязі.

Що стосується рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання в порядку спадкування за законом права на приватизацію спірної квартири то це рішення в цій частині не оскаржується, та, відповідно посилання на незаконність рішення в цій частині в апеляційній скарзі немає, а тому відповідно до ст. 303 ЦПК України вказане рішення суду не переглядається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради про визнання права користування житловою площею.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Л.О. Каратаєва

М.Ю. Петешенкова