АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на ухвалу судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ТДВ «Дніпрокомунтранс», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставлять питання про її скасування та задоволення їх заяви про забезпечення позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як убачається з матеріалів справи, позивачі звернулись до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження переліку майна, що належить відповідачу ТДВ "Дніпрокомунтранс", оскільки, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд виходив з того, що заява про забезпечення позову містить вимоги, що не стосуються даного спору між сторонами та є безпідставним обмеженням відповідача у здійсненні його законного права, тому, невжиття саме таких заходів забезпечення позову не може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія судів вважає висновки суду першої інстанції передчасними, оскільки, при вирішенні питання щодо забезпечення позову не вирішуються питання щодо суті позовних вимог та не надається їх оцінка.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив процесуальний порядок розгляду питання про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції був порушений процесуальний порядок при розгляді питання про забезпечення позову.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову № 9 від 22 грудня 2006 року, єдиною підставою для забезпечення позову є мотивована заява будь-кого з осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність її вищевказаним вимогам закону та не виконав вимоги ч.8 ст. 153 ЦПК України.

Розглядаючи таку заяву, в порушення вимог ч.3 ст.153 ЦПК України, не витребував у заявника додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.

Частиною 3 ст.152 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Колегія суддів вважає, що суддя не врахував вищевикладених обставин, не перевірив наявності правових підстав у позивача заявляти вимоги про забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо переліченого майна, не з'ясував обсяг позовних вимог, не перевірив співмірності виду забезпечення позову із заявленими вимогами та взагалі не встановив чи відповідає заява про забезпечення позову вимогам ст. 151 ЦПК України.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку що ухвала судді постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2017 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає провадженню у справі.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_7