Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

за участю секретаря Пісчанської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 міської ради про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому з уточненням своїх позовних вимог посилається на те, що йому та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить домоволодіння № 21 по вул. Л. Чайкіної в м. Дніпро, зокрема позивачу належить 80/100 частин домоволодіння на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2011 року та договору купівлі-продажу від 16 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу ОСОБА_6, а відповідачу 20/100 частин на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2011 року. Спільне володіння та користування домоволодінням є неможливим, оскільки передбачає проживання в домоволодінні двох сімей, житлова площа якого складає 25,9 кв.м. До того ж домоволодіння потребує капітального ремонту, в якому відповідач приймати участь відмовилась у звязку із браком коштів. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, що належить на праві спільної власності останній, її сину ОСОБА_7 та її тітці ОСОБА_3 Відповідач не має можливості відчужити свою частку домоволодіння позивачу у звязку з наявністю арешту, накладеного ОСОБА_4 відділом ДВС ДМУЮ під час виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 114 863, 33 грн. Припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на її частку домоволодіння та виплата компенсації сприятиме виконанню рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості. Ринкова вартість 20/100 частин спірного домоволодіння становить 23 722, 40 грн. Тому позивач просить суд припинити право власності ОСОБА_2 на частку у розмірі 20/100 домоволодіння № 21 по вул. Лізи Чайкіної в м. Дніпро, взамін компенсації цієї частки грошовими коштами в сумі 23 722, 40 грн., та визнати право власності на цю частку за позивачем.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 13 березня 2017 року надала до суду заяву про визнання позову, та в подальшому просила слухати справу за її відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_5 міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірне домоволодіння збудоване самовільно без відповідного дозволу на земельній ділянці, яка у власність або користування ОСОБА_5 міською радою не передавалась.

Відповідач ОСОБА_3В та представник відповідача ОСОБА_4 відділу ДВС м. Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2011 року та договору купівлі-продажу від 16 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 міського нотаріального округу Якубо. Ю.А. належить 80/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Лізи Чайкіної, буд. 21 /а.с.14-17/. 20/100 частин вказаного домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2011 року /а.с.14-16/.

Згідно довідки про склад сімї № 7164 від 27 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю сімєю зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.45а/.

Загальна площа домоволодіння № 21 по вул. Лізи Чайкіної в м. Дніпро складає 61, 8 кв.м., а житлова 25, 9 кв.м. /а.с.18-20/, та за твердженням позивача спільне проживання його сімї та сімї відповідача у вказаному домоволодінні не можливе. До того ж домоволодіння потребує капітального ремонту.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 365 ЦК України Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями такого будинку. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням мотивів.

Як вже було встановлено, відповідач є власницею 20/100 частин спірного домоволодіння, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Лізи Чайкіної, 21.

Згідно договору купівлі-продажу 60/100 частин домоволодіння від 16 листопада 2016 року оціночна вартість всього домоволодіння згідно звіту про оцінку майна, виданого ТОВ «ОСОБА_8 Плюс» 25 жовтня 2016 року, складає 118 612 грн. Таким чином, 20/100 частин спірного домоволодіння, з урахуванням вказаного звіту про оцінку майна, складає 23 722, 40 грн.

Відповідач в судовому засіданні не заперечувала проти присудження їй компенсації у розмірі 23 722, 40 грн. за належну їй частку домоволодіння та пояснила, що зазначений розмір компенсації не завдасть їй істотної шкоди та надасть можливість частково сплатити боргові зобовязання.

Згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта містяться відомості щодо наявності обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, що належать ОСОБА_2, в тому числі на 20/100 частин домоволодіння, на підставі постанови ОСОБА_4 відділу ДВС ДМУЮ від 09 листопада 2011 року, а також постанови ОСОБА_4 відділу ДВС ДМУЮ від 14 березня 2014 року. Таким чином відповідач ОСОБА_2 має невиконанні боргові зобовязання, в звязку з чим державним виконавцем винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності обставин, які б давали підстави згідно ст.365 ЦК України для припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні та не вніс попередньо на депозитний рахунок суду вартість цієї частки. Посилання позивача на те, що частка ОСОБА_2 є незначною не беруться судом до уваги, оскільки на підтвердження цієї обставини позивач також не надав суду жодних належних доказів. Разом з тим, визнання відповідачем даного позову свідчить про її вільне волевиявлення на відчуження своєї частки у домоволодінні та відсутність будь-якого спору з приводу вартості належної їй частки, а тому вона не позбавлена можливості розпорядитись належною їй часткою в нотаріальному порядку шляхом укладення договору купівлі-продажу тощо. Окрім того припинення права власності на частку домоволодіння, що належить ОСОБА_2, може порушити права інших осіб, враховуючи наявність у відповідача невиконаних боргових зобовязань та наявність обтяження у вигляді накладення арешту на майно, що належить їй.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстав для припинення права власності на належну відповідачу частину домоволодіння недостатньо, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 міської ради про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили. після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.О. Демидова