Головуючий у І-й інстанції Ковтуненко В.О.
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

02 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сороки Г.П.,

суддів - Гаврилової Г.Л., Мальцевої Є.Є.,

секретар - Гаркуша О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання частково недійсним правочину, третя особа: ОСОБА_4, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової суми за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

31 серпня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, який в подальшому уточнив та доповнив, просив поділити майно, визнавши за ним право власності на 4/5 частки квартири АДРЕСА_1, а за відповідачкою на 1/5 частку цієї ж квартири, визнати правочин-письмову згоду від 12.01.2010р., посвідчений приватним нотаріусом Лушкіною О.В. (реєстр №16), на укладення договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині грошових коштів, набутих в період шлюбу, за які буде придбана вказана квартира (а.с.2-5,40,117-118,127-128).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 20.04.1991 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05.12.2014 року. За час шлюбу ними набуто майно у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка була придбана 12.01.2010 року за 44442грн., з яких 26954грн. були його особистими коштами від продажу в той же день належної йому та батькові ОСОБА_4 іншої трикімнатної квартири, а решти сума в розмірі 17448грн. вважається спільними коштами подружжя.

Щодо недійсності вказівки у письмовій згоді дружині на придбання спірної квартири про те, що квартира буде придбана за кошти, набуті ними під час шлюбу, зазначив, що він помилявся стосовно прав та обов'язків сторін, оскільки нотаріус роз'яснив, що це лише формальність і що, коли договір укладається в період шлюбу вважається, що грошові кошти є спільною власністю подружжя. Він, не будучи спеціалістом у галузі права, не придав значення даній обставині, тим більше, що спору не було і у письмовій згоді не вказана конкретна сума грошових коштів. Фактично у придбання спірної квартири він вклав свої особисті кошти, виручені від продажу належної йому з батьком трикімнатної квартири. Тому вважає, зазначену вказівку у письмовій згоді недійсною на підставі ст.229 ЦК України.

04 листопада 2016 року відповідачка ОСОБА_3 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_2, який в ході розгляду справи уточнила та змінила, просила визнати за кожним з них право власності на 1/2 частку спірної квартири та в порядку компенсації вартості 1/2 частини автомобіля стягнути з ОСОБА_2 суму 13500грн.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що у період шлюбу з ОСОБА_2 за спільні грошові кошти ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Також в період шлюбу за спільні кошти ними був придбаний автомобіль «Daewoo-Sens», який вже після розірвання шлюбу був проданий колишнім чоловіком за 27000грн. Тому це майно є спільною сумісною власністю і вона має право на ? частину квартири та ? частину грошових коштів від продажу автомобіля.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, про визнання права власності та про визнання частково недійсним правочину задоволено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення грошової суми задоволено частково.

Визнано частково недійсним правочин - письмову згоду ОСОБА_2 дружині ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В. від 12 січня 2010 року, зареєстровану в Реєстрі за №16, в частині того, що квартира буде придбана за гроші, набуті ними під час шлюбу.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 4/5 частки квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 45,3кв.м., жилою площею 27,4кв.м.).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 (загальною площею 45,3кв.м., жилою площею 27,4кв.м.).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу в розмірі 13500грн.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання правочину частково недійсним та в частині поділу квартири, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення суду змінити в частині задоволення вимог позивача. Відмовити в задоволенні позову про визнання частково недійсним правочину - письмової згоди ОСОБА_2 дружині ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. В частині визнання права на частки квартири рішення суду також змінити та визнати за кожним з них право власності на ? частину квартири. В іншій частині рішення залишити без змін.

При цьому посилається на необґрунтованість і незаконність рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6, які доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду змінити в частині задоволених вимог позивача, у задоволенні позову про визнання частково недійсним правочину-згоди відмовити, визнати за кожним з колишнього подружжя право власності по ? частки спірної квартири, заперечення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_7, які просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без зміни, перевіривши та дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Як вбачається зі справи, рішення суду оскаржує відповідачка ОСОБА_3 в частині визнання правочину частково недійсним та поділу квартири. В частині поділу автомобіля та стягнення грошової компенсації вартості ? частини автомобіля рішення суду відповідачка не оскаржує. Позивач з рішенням суду погодився та апеляційну скаргу не подав. Тому, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження, колегія суддів перевіряє законність рішення лише в частині визнання правочину частково недійсним та в частині поділу квартири, а в решті частини законність рішення суду не перевіряє.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що з 20.04.1991 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05.12.2014 року був розірваний (а.с.9).

12.01.2010 року ОСОБА_2, діючи від свого імені та по довіреності від імені свого батька ОСОБА_4, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, що належала їм на праві спільної часткової власності у частках: ОСОБА_2 - 53/100, ОСОБА_4 - 47/100. Продаж вчинено за 50856грн. (а.с.57).

В цей же день 12.01.2010 року ОСОБА_3 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 44442грн. Відповідно до п.7 даного договору покупка квартири здійснена за нотаріально посвідченою письмовою згодою чоловіка ОСОБА_2, який має право на частку у спільному майні подружжя щодо цієї квартири (а.с.64).

Відповідно до письмової згоди, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіною О.В. 12.01.2010 року, ОСОБА_2 дає згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 за гроші, набуті ними під час шлюбу (а.с.69).

За таких обставин, виходячи з того, що ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_4 продали належну їм на праві спільної часткової власності трикімнатну квартиру за 50856грн., з яких позивач отримав 26954грн. та використав їх на придбання у цей же день спірної двокімнатної квартири, а решти коштів, вкладених у придбання спірної квартири, у розмірі 17174грн. були спільними коштами подружжя, в яких частка кожного з подружжя становить 8744грн., керуючись положеннями ч.7 ст.57, ст.60 СК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що частка позивача у спільній власності на квартиру складає 4/5 частини, а відповідачки - 1/5 частини квартири.

Приймаючи рішення про визнання частково недійсним правочину - письмової згоди ОСОБА_2 на укладення дружиною договору купівлі-продажу квартири в частині того, що квартира буде придбана за гроші, набуті ними під час шлюбу, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин, керуючись положеннями ст.229 ЦК України, виходив з того, що цей односторонній правочин вчинений під впливом помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину внаслідок невірного розуміння, що вплинуло на його волевиявлення.

З висновком суду першої інстанції про визнання частково недійсним правочину - письмової згоди на придбання спірної квартири як такого, що вчинений під впливом помилки колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у пункті 19 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення.

Не є помилкою обставини щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталися після виконання хоча б однією із сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Такі правові висновки також містяться й у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі №6-2953цс16, від 27.04.2016 року у справі №6-372цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі №6-1587цс16.

У справі, що переглядається, позивач, заявляючи вимоги про визнання частково недійсним правочину на підставі ст.229 ЦК України, посилався на те, що у письмовій згоді на укладення дружиною договору купівлі-продажу двокімнатної квартири вказівка про придбання квартири за кошти, набуті ними під час шлюбу, не відповідає дійсності, бо квартира була придбана за отримані ним кошти від продажу належної йому з батьком квартири. Він помилявся стосовно прав та обов'язків сторін, оскільки нотаріус роз'яснила, що це є лише формальністю і що коли договір укладається у період шлюбу, то вважається, що грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Він, не будучи спеціалістом в області права не придав значення даній обставині, тим більше, що між ним і відповідачкою не було ніякого спору, а в тексті письмової згоди не вказана конкретна сума грошових коштів.

Як вбачається зі справи позивач надав письмову згоду дружині ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири за кошти, набуті ними у період шлюбу (а.с.69). При цьому у своїй заяві про надання згоди позивач не зазначив на яких умовах повинен бути укладений ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, не вказав розмір коштів, за які має бути придбана квартира та чи є ці кошти спільною сумісною власністю подружжя. Вимоги статей 60,65 СК України нотаріус йому роз'яснив.

Отже, позивачу завчасно було відомо про намір придбати спірну квартиру й він погодився на укладення договору купівлі-продажу дружиною на умовах на її розсуд. Такий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири 12.01.2010 року був укладений ОСОБА_3 та позивачем не оспорювався.

Будь-яких обставин чи доказів, які б свідчили про те, що він діяв в цей період не у відповідності зі своїм внутрішнім волевиявленням, не добровільно та помилявся щодо обставин, викладених у цьому правочині, та що ці обставини мають істотне значення, позивач та його представник не навели та не надали ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

З огляду на наведене, доводи позивача про те, що він помилявся, зазначаючи, що квартира буде придбана за кошти, набуті під час шлюбу, що, не будучи спеціалістом в області права, не придав цьому значення, а в письмовій згоді не зазначена сума коштів і між ним з відповідачкою був відсутній спір, не можуть бути підставою для визнання заяви про згоду на укладення договору купівлі-продажу частково недійсною на підставі ст.229 ЦК України.

Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, та що ця помилка має істотне значення, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Таким чином, правових підстав, передбачених нормами статей 203,215,229 ЦК України, статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання частково недійсним правочину - згоди на укладення договору купівлі-продажу немає.

Однак, вирішуючи справу та задовольняючи позов про визнання правочину частково недійсним, суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та помилково дійшов до висновку про обґрунтованість цих вимог позивача.

У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції в частині позову про визнання правочину частково недійсним не може бути визнане законним та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання правочину - письмової згоди від 12 січня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Лушкіною О.В. (реєстр №16), недійсним в частині грошових коштів, набутих під час шлюбу, за які буде придбана квартира АДРЕСА_6.

Оскільки не встановлено підстав для визнання правочину частково недійсним та у задоволені цього позову ОСОБА_2 апеляційним судом відмовлено по суті, то відсутні підстави для обговорення питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання правочину частково недійсним, про застосування якої просила відповідачка в особі її представника в суді першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині поділу спірної квартири, оскільки в даній частині рішення суд вірно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, їм та наданим доказам дав правильну правову оцінку та обґрунтовано дійшов до висновку про визнання права власності за позивачем на 4/5 частини квартири, а за відповідачкою на 1/5 частину квартири.

Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, дослідивши та надавши оцінку іншим, крім договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 січня 2010 року про придбання двокімнатної квартири на ім'я ОСОБА_3 за 44442грн., доказам, зокрема договору купівлі-продажу трикімнатної квартири від 12 січня 2010 року за 50856грн., яка належала на праві спільної часткової власності позивачу та його батьку, за яким позивач отримав за свою 53/100 частин 26954грн. і вказану грошову суму вклав у придбання спірної двокімнатної квартири, витягу з реєстру вчинення правочинів, згідно якого вказані правочини вчинені в один день і правочин про придбання спірної квартири вчинений слідом за відчуженням трикімнатної квартири позивачем ОСОБА_9, показанням свідка ОСОБА_10 (ріелтора) щодо надання послуг з пошуку покупця на трикімнатну квартиру та пошуку для придбання двокімнатної квартири, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12, суд першої інстанції, застосовуючи норми статей 57, 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку, що особистою приватною власністю позивача є грошові кошти в сумі 26954грн., що були вкладені у придбання спірної квартири, тому його особистою приватною власністю є 3/5 частини спірної кватири (26954х1:44442), а решта 2/5 частин є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані за спільні кошти подружжя, з яких кожному із подружжя належить по 1/5 частині. У зв'язку з цим позивачу на праві власності належить 4/5 частини квартири, а відповідачці - 1/5 частина.

Такий висновок суду випливає з обставин справи та наявних у справі доказів, ґрунтується на вимогах закону та відповідає правовим позиціям Верховного Суду України щодо вирішення аналогічних справ, наведеним у постановах від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, від 25.11.2015 року у справі №6-2333цс15, від 01.07.2015 року у справі №6-612цс15.

Наведене в апеляційній скарзі доводи цих висновків суду не спростовують та не свідчать, що до них суд першої інстанції дійшов у невідповідності з обставинами справи та у порушення чи неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не звернув уваги на те, що всі кошти у розмірі 44442грн. були сплачені за придбання квартири саме нею, що спірна квартира була придбана для родини, а не для особистого проживання позивача, і що саме родина користується квартирою в інтересах сім'ї, є безпідставними.

Зі справи вбачається, що 53/100 трикімнатної квартири, яка була продана 12.01.2010 року позивачем за 50856грн., належали йому на праві власності. Внаслідок цієї угоди позивачем пропорційно його частці у спільній частковій власності було отримано 26954грн. та ці кошти є його особистими коштами та були вкладені у придбання спірної двокімнатної квартири. Обидва договори купівлі-продажу були укладені в один день. При цьому договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений позивачкою зразу ж після продажу трикімнатної квартири, належної позивачу та його батькові, що підтверджується договорами купівлі-продажу та витягом з реєстру вчинення правочинів (а.с.6-8,57,64,83,84). Від продажу трикімнатної квартири виручені кошти у більшому розмірі, ніж вартість двокімнатної квартири. Свідок ОСОБА_10 (ріелтор) в суді першої інстанції пояснила, що вона надавала послуги ОСОБА_3, займалася пошуками покупця на трикімнатну квартири, а також шукала двокімнатну квартиру, яку подружжя ОСОБА_3 планували купити за кошти, виручені від продажу трикімнатної квартири, що вона була присутня при укладанні обох договорів, які вчинялися в один день, та при проведені розрахунку за цими договорами, що у її присутності ОСОБА_2 отримав кошти від продажу трикімнатної квартири та передав їх дружині ОСОБА_3 для розрахунку за придбання спірної двокімнатної квартири. Ці обставини також підтвердили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, а також третя особа ОСОБА_4

З огляду на наведене, застосовуючи положення статей 57,60 СК України, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, що у придбання спірної квартири були вкладені особисті кошти позивача, виручені від відчуження належної йому 53/100 частини іншої квартири, тому у спірній квартирі йому належить 4/5 частин, а відповідачці - 1/5 частина квартири.

На спростування цих висновків суду відповідачка та її представник жодних належних та переконливих доказів не надали.

Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу та вказівка у письмовій згоді позивача відповідачці на придбання спірної квартири за кошти, набуті під час шлюбу, не можуть бути безумовною підставою для віднесення спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя, оскільки виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно залежить від джерела набуття коштів, за які було придбане це майно, а у даній справі джерелом набуття квартири були як особисті кошти позивача так і кошти подружжя. Крім того, у письмовій згоді позивача не зазначено розмір коштів, за які буде придбана квартира і що ці кошти є спільними сумісними коштами.

Показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що спірна квартира була придбана не за кошти, виручені від продажу трикімнатної квартири, а за інші кошти, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги, оскільки ці показання є суперечливими. Ніяких письмових доказів на підтвердження передачі ОСОБА_3 грошових коштів в дар батьками чи у борг іншими особами суду не надано. Крім того, дані свідки пояснили, що спірна квартира була придбана через два-три тижні після продажу трикімнатної квартири, що не відповідає дійсності. Вони при укладені договорів купівлі-продажу не були присутні та конкретні обставини вчинення цих договорів їм не відомі.

Та обставина, що квартира була придбана та використовувалась для проживання сім'ї подружжя ОСОБА_3 на правильність рішення суду не впливає.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач з моменту укладення договору купівлі-продажу не оспорював цей правочин, звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, колегія суддів також вважає безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, позовна давність застосовується і три роки та обчислюється від дня, коли один із подружжя дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається зі справи шлюб між подружжям ОСОБА_3 розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05.12.2014 року, яке набрало законної сили 16.12.2014 року (а.с.9). З позовом до суду про поділ майна ОСОБА_2 звернувся 31.08.2016 року (а.с.2-5).

Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо поділу спірної квартири, що сторони не заперечували.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом про поділ квартири в межах в встановленого законом три річного строку позовної давності.

Неподання до суду позову про поділ майна до розірвання шлюбу протягом трьох років з моменту укладення договору купівлі-продажу не може свідчити про порушення прав позивача та про початок перебігу позовної давності, оскільки у справі відсутні докази, які б підтверджували заперечення права позивача на набуту у період шлюбу спірну квартиру, зареєстровану за відповідачкою. Зазначення ж в договорі купівлі-продажу покупцем одного із подружжя не може означати, що придбане за цією угодою майно належить лише цій особі та що цим договором не посвідчується право на це майно іншого з подружжя, а відповідно, не свідчить про порушення цим договором прав іншого подружжя та початок перебігу позовної давності з момент у вчинення даного правочину.

З урахуванням наведеного слідує висновок, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ спірної квартири позивачем не пропущено.

Та обставина, що суд першої інстанції залишив без уваги усну заяву відповідачки в особі її представника ОСОБА_6 про застосування позовної давності до вимог позивача про поділ спірної квартири, є безпідставними, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України не може бути підставою для скасування по суті правильного рішення суду.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовною підставою для скасування чи зміни рішення суду в частині вимог щодо поділу квартири, у справі не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги колегія судів до уваги не приймає, оскільки вони не випливають з обставин справи та вимог закону, жодними доказами не підтверджені, не мають правового значення для вирішення справи та не спростовують правильність висновків та рішення суду щодо вирішення позову про поділ квартири.

Таким чином підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.307,308,309,313,314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2016 року в частині визнання правочину частково недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину - письмової згоди від 12 січня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Лушкіною О.В. (реєстр №16), недійсним в частині грошових коштів, набутих під час шлюбу, за які буде придбана квартира АДРЕСА_6, відмовити.

В решті частини рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Гаврилова Г.Л.

Мальцева Є.Є.