РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

16 лютого 2017 рокуСправа №451/1386/16-ц
Провадження № 2/451/62/17

Радехівський районний суд Львівської області

в складі головуючого-судді Мулявка О.В.

за участі секретаря судового засідання Крикавської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 представника позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

15 литоспада 2016 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 представника позивачів, відповідно до вимог якої, просить визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право на користування житлом.

В обґрунтування вимог посилається на те, що позивачам на праві приватної спільної часткової власності належить житловий будинок №34 по вулиці Першотравнева в селі Криве Радехівського району Львівської області.

У даному будинку окрім позивачів зареєстрована ОСОБА_7, колишня дружина одного із співвласників вищезгаданого будинку - ОСОБА_4, оскільки шлюб між ними було розірвано рішенням Радехівського районного суду Львівської області 03.06.2015 року.

Місце проживання відповідачки у житловому будинку зареєстровано 06 вересня 2010 року Радехівським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Однак, ОСОБА_7 - відповідачка у будинку з лютого 2014 року фактично не проживає. Дану обставину остання фактично визнає у своїй позовній заяві, яка розглядалася у цивільній справі № 451/329/15-ц ( № 2/451/183/15) за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та за наслідками розгляду якої, позов задоволено повністю.

Зазначає, що за змістом частин 1, 3 статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, вважає, що обставини, встановлені у вищезгаданому рішенні суду є такими, що звільнені від доказування, оскільки визнані самим відповідачем як стороною.

У відповідності до частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Крім цього, додатково зазначає, що у будинку не залишилося особистих речей відповідачки. Участі у понесенні витрат на оплату житлово-комунальних послуг щодо даного житла вона не несе, що дає підстави припустити, що проживати у даному житловому приміщенні не має наміру.

Сторона позивача вважає, що відсутність ініціативи з боку відповідачки у знятті з реєстраційного обліку в органах державної міграційної служби в добровільній формі і в позасудовому порядку не залишає позивачам іншого виходу з ситуації, що наразі склалася, інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого порушеного майнового та житлового права.

Представник позивачів у судове засідання не зявився, подавши при цьому письмову заяву про розгляд справи без його участі, просить позов задоволити та усунути перешкоди ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у користуванні правом власності шляхом визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житлом (а.с.37).

Відповідачка у судове засідання неодноразово не зявлялася, хоча про час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином. Про причини, що унеможливили її прибуття у судове засідання, суд не повідомила.

Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.169 та ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За нормами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Змістом частини 1 статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

У силу вимог частини 1 статті 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно- правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини 3, 7 статті 319 ЦК України передбачено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Із змісту ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що будинок №34, що знаходиться по вулиці Першотравнева у с.Криве Радехівського району Львівської області, зареєстрований на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.2,5) і у такому зареєстрована ОСОБА_7 (а.с.10).

Так, із копії будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку вбачається, що з 06.09.2010 року в будинку №34, що знаходиться в с.Криве по вул.Першотравнева значиться зареєстрована ОСОБА_7 (а.с.8-9).

Даними, викладеними у копії довідки Кривецької сільської ради №160 від 06.05.2016 року констатовано, що у с.Криве по вул.Першотравнева,34 Радехівського району Львівської області, хоча і зареєстрована ОСОБА_7, але за місцем реєстрації не проживала і не проживає (а.с.10).

Крім цього, обставину, що відповідачка з лютого 2014 року фактично не проживає у даному будинку констатовано у рішенні Радехівського районного суду від 03.06.2015 року у справі №451/329/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (а.с.6-7).

Відповідно до змісту правової позиції, викладеної суддею Верховного Суду України у справі №6-709цс16, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

За змістом ст.ст.64,156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Підстав, з яких можна було би зробити висновок, що ОСОБА_7 не користується житлом з поважних причин, суду не представлено.

Крім цього, не встановлено, що позивачі чинили відповідачці перешкоди в користуванні жилим приміщенням.

Приймаючи до уваги вищенаведене, ті обставини, що відповідачка більше встановленого ст.405 ЦК України строку будинком №34 по вул.Першотравнева, що у с.Криве Радехівського району Львівської області без поважних причин не користується, суд вважає, що її слід визнати такою, що втратила право користування житлом, від так позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідачки в користь позивача слід стягнути понесені нею судові витрати.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,88,209,212-215,226 ЦПК України, ст.ст.64,156 Житлового кодексу України та ст.ст.391,405 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати такою, що втратила право користування житлом у будинку №34 по вул.Першотравнева у с.Криве Радехівського району Львівської області.

Стягнути із ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки с.Криве вул.Першотравнева,34 Радехівського району Львівської області на користь ОСОБА_2, жительки с.Криве, вул.Першотравнева,34 Радехівського району Львівської області 551 гривень 20 копійок понесених нею судових витрат.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з моменту отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_8