Справа № 303/8185/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 березня 2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г.

з участю секретаря Шукаль О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення безпідставно сплачених коштів, відсотків за прострочення, відсотків за користування чужими коштами та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 предявила позов до ОСОБА_2, ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення безпідставно сплачених коштів, відсотків за прострочення, відсотків за користування чужими коштами та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивачка неодноразово уточнювала, відповідно до вимог статей 23, 536, 625, 1048, 1212 ЦК України просила стягнути на свою користь з ПАТ КБ «Пpивaтбaнк» безпідставно отримані 99 тис. Євро, що еквівалентно 1 618 749 грн. 60 коп., стягнути з ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» 3 % річних, що становить 145 687 грн. з урахуванням строку позовної давності з 01 листопада 2010 року до 29 жовтня 2013 року, відсотки за користування чужими грошовими коштами, розраховані відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України, в розмірі 762 452 грн. 88 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Позивачка стверджувала, що вона як поручитель за зобов'язаннями ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості останньої за кредитним договором від 17 червня 2004 року, укладеним з ПАТ КБ «ПриватБанк», який було визнано неукладеним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 03 грудня 2008 року, 30 жовтня 2008 року сплатила до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» 100 тис. Євро.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 99 тис. Євро, що еквівалентно 1 618 749 грн. 60 коп. - 99 % безпідставно набутих коштів та 3 441 грн. судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2015 року рішення місцевого суду в частині стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 99 тис. Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 жовтня 2014 року становить 1 618 749 грн. 60 коп. - 99 % суми повернення у натурі безпідставно набутих коштів та судового збору в розмірі 3 441 грн. скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 719 444 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 09 жовтня 2014 року, відповідного до якого 1 ОСОБА_1 - 16 грн. 351 коп., становить 44 тис. Євро. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3 % річних, процентів за користування чужими коштами та моральної шкоди залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року рішення місцевого та апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У цій ухвалі суд касаційної інстанції констатував, що судами попередніх інстанцій неповно зясовані фактичні обставин справи, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору.

Зокрема, предметом позову згідно позовних вимог є повернення безпідставно набутого банком майна на підставі ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. Таким майном є грошові кошти у розмірі 100 тис. Євро, які, як зазначила ОСОБА_1, були внесені нею особисто 30 жовтня 2008 року на погашення кредиту, отриманого ОСОБА_2 після того, як договір кредиту був визнаний неукладеним.

Між тим, доказом внесення валютних коштів на рахунок банківської установи може бути лише банківська квитанція. Під час розгляду справи як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, представник ПАТ КБ «Приватбанк» неодноразово заявляв клопотання про витребування доказів, а саме, згаданої вище квитанції від 30 жовтня 2008 року. На порушення вимог ст. ст. 10, 57-59 ЦПК України суди попередніх інстанцій оригінал вказаного документа не витребували і не дослідили, як видно із змісту судових рішень, надали перевагу і обґрунтували своє рішення, взявши до уваги незавірену копію зазначеної вище квитанції.

Крім того, суд касаційної інстанції вказав, що заперечуючи проти позову, представник відповідача висловлював сумніви з приводу достовірності цієї квитанції й 4 рази заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо даного документа, проте у задоволені клопотань суди безпідставно відмовляли.

Також було звернуто увагу й на те, що як свідчить аналіз матерiалів справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та на виконання договору поруки. Ураховуючи, що доказів визнання договору поруки, укладеного 17 червня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, недійсним або розірваним не надано, висновки судів попередніх інстанцій про те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, є помилковими ( Т.2, а. с. 150-154).

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача ще раз уточнив позовні вимоги та просив остаточно:

1) стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 99 000 ОСОБА_1, що згідно курсу НБУ станом на 25.07.2016 року становить 2 705 521, 50 грн.;

2) стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 620 052, 42 грн. в якості відшкодування 3 % річних за прострочення;

3) стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 466 114, 50 грн. в якості відшкодування процентів за користування грошима;

4) стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди

5) вирішити питання про судові витрати (Т.3, а.с.25-28).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 99 000 ОСОБА_1, що за офіційним курсом НБУ станом на 25.07.2016 року складає 2 705 521, 60 грн., - 99 % суми повернення у натурі безпідставно набутих коштів. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 620 052, 42 грн. відшкодування 3 % річних за прострочення. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2 466 114, 50 грн. відшкодування процентів за користування чужими коштами. Вирішено питання про судові витрати. В задоволенні решти вимог відмовлено (Т. 3, а.с.111-117).

Позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та їх представники з рішенням погодились, в апеляційному порядку їх не оскаржили.

Апеляційну скаргу на рішення подав відповідач ПАТ КБ «Приватбанк». В скарзі банк просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апелянт зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, на думку апелянта, місцевий суд неповно та необєктивно розглянув всі обставини справи, не дослідив подані сторонами докази та не надав їм належної правової оцінки. Суд не звернув уваги на те, що спірні кошти було внесено ОСОБА_1 на прохання ОСОБА_2 за особистим волевиявлення позивача на підставі договору поруки, а тому банк вважає, що підстави для застосування ст. 1212 ЦК України в даному випадку відсутні (а.с.126-138).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції представники ПАТ КБ «Приватбанк» скаргу підтримали та просили задовольнити. При цьому вони пояснили, що первинний кредитний договір справді було визнано неукладеним, однак лише з тих підстав, що на заяві про видачу готівки на суму 45тис. Євро не було підпису ОСОБА_2 У подальшому 20 липня 2004 року між сторонами було підписано додаткову угоду, якою змінено ліміт кредиту з 45 тис. Євро до 100 тис. Євро. На підставі додаткової угоди ОСОБА_3 було одержано 55 тис. Євро, що підтверджується наявними у справі заявами про видачу готівки. Додаткова угода є чинною. Договір поруки, на підставі якого ОСОБА_1 внесла кошти, також є чинним. Отже, кошти не є безпідставно набутими, тому позов ОСОБА_1 не може бути задоволено. Крім того, представники банку вказали, що судом першої інстанції надано перевагу одним судовим рішенням над іншими, хоча в дійсності між сторонами було кілька судових спорів та ухвалено кілька судових рішень.

Представник позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 проти скарги заперечили та просили її відхилити.

При цьому представник позивачки ОСОБА_1 вказав, що його довірителька не оспорює того факту, що вона підписала договір поруки на прохання ОСОБА_2 Кошти була вимушена внести, оскільки на той час діяло відповідне рішення апеляційного суду, яке у подальшому було скасовано Верховним Судом України. Звернув увагу на те, що спочатку його довірителька звернулася до суду з вимогою стягнути з банку лише частину коштів в розмірі 1 тис. Євро, відповідне рішення набуло законної сили. У цій справі вона заявила вимогу про стягнення решти 99 тис. Євро , а також інших виплат, повязаних з безпідставним збагаченням.

Представник відповідачки ОСОБА_2 вказав, що його довірителька підписувала кредитний договір, однак кошти фактично не одержувала, хто їх одержав їй невідомо. До правоохоронних органів була подана відповідна заява, однак результатів розслідування немає.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 17 червня 2004 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 45 тис. Євро на строк до 15 червня 2007 року.

17 червня 2004 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором.

20 липня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно з якою банк надав позичальникові, з урахуванням його платоспроможності, поновлювальну кредитну лінію в сумі 100 тис. Євро на термін до 15 червня 2007 року зі сплатою 1,42 % місячних.

Також 20 липня 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода до договору поруки, предметом якої є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором у сумі 100 тис. Євро.

Однак, у подальшому рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2007 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» та визнано неукладеним кредитний договір від 17 червня 2004 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 в розмірі 45 тис. Євро, оскільки кошти фактично видано не було ( Т.1, а.с. 7-8 ). Це рішення залишено в силі ухвалою Верховного Суду України від 3 грудня 2008 року. При цьому було встановлено, що на заяві про видачу готівки на цю суму відсутній підпис ОСОБА_2 як одержувача( Т.1, а.с.9-10).

Місцевим судом також встановлено, що 30 жовтня 2008 року ОСОБА_1 сплатила до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» 100 тис. Євро в якості погашення заборгованості за вказаними вище договором кредиту та договором поруки.

Оригінал відповідної квитанції міститься в матеріалах справи ( Т.2, а.с. 174-175).

Відповідно до ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 16 вересня 2015 року було проведено судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до наявного у справі висновку експертів від 07 червня 2016 року підписи від імені ОСОБА_1 у графі «ОСОБА_1М.» додаткової угоди 1 від 20.07.2004 року до договору поруки від 17.06.2004 року, у графі «ОСОБА_1М.» договору поруки від 17.06.2004 року, у графі «Плати» квитанції №1 від 30.10.2008 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів; підписи від імені ОСОБА_1 у графі «ОСОБА_1М.» додаткової угоди 1 від 20.07.2004 року до договору поруки від 17.06.2004 року та у графі «ОСОБА_1М.» договору поруки від 17.06.2004 року = виконані не ОСОБА_1, а іншою сособою( особами), підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Плати» квитанції №1 від 30.10.2008 року виконаний ОСОБА_1 ( Т.2, а.с. 238-242).

У 2012 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення на свою на користь 1 тис. Євро як частину безпідставно сплачених коштів на виконання неукладеного кредитного договору від 17 червня 2004 року. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2013 року позов було задоволено ( Т.1, а.с. 12). Це рішення залишено в силі відповідно до ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року ( Т.1, а.с. 16-19).

Виходячи із цих обставин, суд першої інстанції у справі, що переглядається, прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення решти 99 тис. Євро на користь позивачки ОСОБА_1 слід задовольнити, стягнувши ці кошти з банку в гривневому еквіваленті, а також проценти за користування чужими коштами відповідно до вимог ст.536 та ч.2 статті1214 ЦК України, інфляційні нарахування та три відсотки річні відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

При цьому місцевий суд, застосувавши аналогію закону, констатував, що оскільки згідно ч.2 статті 548 ЦК України недійсність основного зобовязання ( вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, то й визнання основного договору неукладеним свідчить про неукладеність й правочину щодо його забезпечення, а оцінивши зміст Додаткової угоди №1 від 20.07.2004 року до Договору поруки від 17.06.2004 року, порахував, що ця угода не є самостійним правочином, отже неукладеність первинного договору тягне за собою неукладеність додаткової угоди ( Т.2, а.с.113).

За цих обставин, місцевий суд прийшов до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» привласнив кошти позивачки ОСОБА_1, користувався ними протягом тривалого часу без достатньої правової підстави, а тому вимога позивачки про повернення їй цих коштів з підстав , передбачених статтею 1212 ЦК України, є обґрунтованою.

На переконання колегії ці висновки не узгоджують з фактичними матеріалами справи та вимогами матеріального закону.

.

Так, предметом позову ОСОБА_1 згідно позовних вимог є повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) згідно статті 1212-1214 ЦК України .

Таким майном є грошові кошти у розмірі 100 тис. Євро, які, як зазначила ОСОБА_1, були внесені нею особисто як поручителем 30 жовтня 2008 року на погашення кредиту, отриманого ОСОБА_2

У відповідній квитанції зазначено, що кошти внесено ОСОБА_1 на погашення кредиту згідно з кредитним договором від 21 червня 2004 року та згідно з договором поруки від 21 червня 2004 року( Т.2, а.с. 174-175). Кредитний договір та договір поруки датовані 17 червня 2004 року, додаткові угоди до кредитного договору та договору поруки датовані 20 липня 2004 року. Однак сторони не заперечували того факту, що кошти було внесено саме за підписаними договорами, а зазначені у квитанції дати є помилковими. Позивачка не повязувала своїх вимог із цією помилкою, а вказувала на інші обставини.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання).

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та на виконання договору поруки.

При цьому колегія звертає увагу на те, що на момент внесення коштів поручителем, а саме 30 жовтня 2008 року, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2007 року не набуло законної сили, оскільки було скасовано рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2007 року. Справа була переглянута Верховним Судом України лише 3 грудня 2008 року.

Крім того, неукладеним було визнано кредитний договір від 17 червня 2004 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 в розмірі 45 тис. Євро. Водночас, іншим рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 грудня 2009 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору (Т.1, а. с. 95-97). Це рішення набуло законної сили і є чинним.

Крім того, в матеріалах справи наявні заяви про видачу готівки від 29 липня 2004 року за підписами ОСОБА_2 І В., за якими останній відповідно до вказаного вище кредитного договору було видано 40 тис. Євро та 15 тис. Євро (а.с.86-87). ОСОБА_2 достовірність цих документів не оспорила.

Ураховуючи ці обставини, а також те, що ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання недійсними (або неукладеними) договору поруки від 17 червня 2004 року та додаткового договору поруки від 20 липня 2004 року, колегія вважає, що висновок щодо безпідставності отримання відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів за вказаними договорами в розумінні ст. 1212 ЦК України, є помилковими. З підстав, встановлених у експертному висновку ( Т.2, а.с. 238-242), ОСОБА_1 договір поруки та додатковий договір поруки також не оспорила.

Застосування судом першої інстанції у даній справі аналогії закону в частині ототожнення понять визнання договору неукладеним та визнання його недійсним колегія вважає безпідставним, та звертає увагу на те, що правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених статтями 217-236 ЦК України. Це виключає можливість застосування наслідків, передбачених статтями 1212-1215 ЦК України

Колегія проаналізувала також зміст рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 лютого 2013 року, яким з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 було стягнуто 1 тис. Євро як частину безпідставно сплачених коштів на виконання неукладеного кредитного договору від 17 червня 2004 року, та констатує, що цим рішенням справді було встановлено ряд обставин, які мають значення для даної судової справи, отже вони є преюдиційними, а саме факт підписання кредитного договору та додаткової угоди до нього, факт внесення ОСОБА_1 коштів банку в розмірі 100 тис.ОСОБА_1 тощо. Ці обставини знайшли додаткове підтвердження й у даній судовій справі.

Однак, остаточні висновки суду у цьому рішенні стосувалися лише предмету відповідного судового розгляду вимоги про стягнення коштів у сумі 1 тис. Євро. Окремі обставини у тій справі взагалі не аналізувалися, як-то обставина щодо фактичного отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 55 тис. Євро ( Т.1, а.с. 14-15).

Твердження представника позивачки ОСОБА_1 та представника відповідачки ОСОБА_2 про те, що ці кошти також могли бути отримані іншою особою колегія відхиляє, оскільки такі належними доказами не підтверджені.

Отже судом встановлено, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилалась позивачка як на підставу позовних вимог.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Така позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За цих обставин, а також враховуючи те, що всі заявлені у даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовуються саме безпідставністю заволодіння її майном (грошовими коштами) банком, колегія прийшла до висновку, що в задоволені її до ОСОБА_2, ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення безпідставно сплачених коштів, відсотків за прострочення, відсотків за користування чужими коштами та відшкодування моральної шкоди слід відмовити повністю.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.1, 3, 4 ч.1 ст. 309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 жовтня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення безпідставно сплачених коштів, відсотків за прострочення, відсотків за користування чужими коштами та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий:

Судді: