Номер провадження: 22-ц/785/1140/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Сидоренко І.П., Цюри Т.В.

при секретарі - Колмакові В.І., Добряк Н.І., Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

встановила:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про повернення позики у розмірі 158 800 гривень, що за курсом НБУ становить 20 000 доларів США. ОСОБА_2 неодноразово змінювала позов та остаточно просила стягнути суму боргу з ОСОБА_3 в розмірі 352 500 гривень, що за курсом НБУ становить 15 000 доларів США або 3/4 грошового зобовязання та з ОСОБА_4, як правонаступника померлого ОСОБА_6, в розмірі 117 500 гривень, що за курсом НБУ становить 5 000 доларів США або 1/4 грошового зобовязання (т. 1 а. с. 1-2, 185-187, т. 2 а. с. 61, 121).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що 22.07.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_5 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, а останні зобовязалися повернути кошти на вимогу позивачки. 17.09.2009 року ОСОБА_5 повернули частину позики у розмірі 80 000 гривень, що за курсом НБУ становило 10 000 доларів США. 28.10.2010 року позивачка направила на адресу відповідачів лист з вимогою повернути кошти у розмірі 158 800 гривень, що за курсом НБУ становить 20 000 доларів США у строк до 31.12.2010 року. 21.03.2011 року ОСОБА_5 помер, спадкоємцями після його смерті є дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 235 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 117 500 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 442 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 220 гривень (т. 2 а. с. 134-136).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 просить змінити судове рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 141-145).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_3 просить скасувати судове рішення, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 159-160).

ОСОБА_4 з рішенням погодилась, його не оскаржує, тому колегія суддів не перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом правильно встановлено, що 22 липня 2005 року був укладений договір позики, згідно якого ОСОБА_2 передала грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, а ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зобовязались повернути грошові кошти на вимогу позивача. В розписці строк повернення боргу не вказаний. 7 вересня 2009 року вони повернули частину позики у розмірі 80 000 гривень, що еквівалентно 10 000 доларів США.

Проте, до теперішнього часу сума боргу за договором позики позивачці в повному обсязі не повернута.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зі змісту листа ОСОБА_2 вбачається, що на адресу відповідачів була надіслана вимога про повернення залишку боргу в строк до 31.12.2010 року (т. 1 а. с. 8).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

21 березня 2011 року ОСОБА_5 помер.

Для зясування кола спадкоємців ухвалою Київського районного суду м. Одеси провадження по справі було зупинено.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємцями за законом після його смерті є його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4

12 травня 2011 року ОСОБА_4 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. В той же день була заведена спадкова справа № 15/2011 до майна померлого 20.03.2011 року ОСОБА_5. 19 серпня 2011 року ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка (т. 1 а. с. 49, 118).

В подальшому, після надходження до суду спадкової справи, позивачка, як кредитор в зобовязанні, звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову, відповідно до якої був уточнений субєктний склад осіб по справі, а саме відповідача ОСОБА_5 замінено на ОСОБА_4, а зобовязання за договором позики розподілені між відповідачами відповідно до часток в спадковому майні. ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_3 ? частини боргу, а з ОСОБА_4, як правонаступника померлого, ? частку боргу за договором позики від 22 липня 2005 року (т. 1 а. с. 185-187).

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума боргу за договором позики від 22 липня 2005 року на час смерті ОСОБА_5 складала 20 000 доларів США. За змістом ст. 70 СК України передбачено принцип рівності часток у майні дружини та чоловіка. Наведене дає підстави для висновку, що частка боргу ОСОБА_3 яку вона повинна повернути ОСОБА_2 складає 10 000 доларів США, боргові зобовязання ОСОБА_5 складають також 10 000 доларів США.

Статтею 1282 ЦК України, визначені особливості включення до складу спадщини боргових зобов'язань та межі їх виконання.

Стаття 1281 ЦК України регламентує порядок пред'явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника.

Відповідно до частин 1-4 ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Судом першої інстанції витребувано справу та встановлено, що відповідачі спадщину прийняли, а позивач пред'явив свої вимоги до спадкоємців своєчасно у встановленому законом порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за борговим зобовязанням ОСОБА_5 як спадкоємиці ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5, не доведено, що вона отримала у спадщину будь-яке майно, вартість якого є достатньою для задоволення кредитора ОСОБА_2

Проте погодитись з таким висновком не можна.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що на момент смерті ОСОБА_5 йому належав житловий будинок розташований за адресою: м. Одеса, провулок Обільний, 1 будинок 13, де вона проживала з померлим під час шлюбу і продовжує проживати після його смерті. Вказані відомості кореспондуються з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а. с. 204-207).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1269 ЦК України).

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку

Статтями 1297 та 1299 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Невиконання спадкоємцями вимог закону щодо оформлення та реєстрації спадкового майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Місцевим судом з урахуванням вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України встановлено, що позивач своєчасно та в установленому законом порядку звернувся з вимогами про стягнення заборгованості, розмір заявленої суми обґрунтований, відповідачі вимог закону щодо оформлення спадщини не виконали і одночасно не довели, що спадкове майно відсутнє, або є меншим від заявленого позивачем розміру.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. За таких обставин, судом першої інстанції норми статей 1268, 1296, 1297 ЦК України витлумачені неправильно.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що ОСОБА_3 повинна повернути ОСОБА_2 заборгованість по договору позики, укладеного 22 липня 2005 року в загальному розмірі 15 000 доларів США що згідно до офіційного курсу НБУ станом на 27.03.2015 року складає 352 500 гривень (15 000 доларів США х 23,50 гривень), з яких 10 000 доларів її особистий борг, 5 000 доларів грошові зобовязання ОСОБА_5, померлого 21 березня 2011 року (погашення боргів спадкодавця).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не містять правових доводів, носять описовий характер. Її посилання на те, що ОСОБА_5 не підписував розписку датовану 22 липня 2005 року, а розписка виготовлена в 2011 році не доведені у встановленому законом порядку. Судом неодноразово призначалися судово-почеркознавчі експертизи у даній справі. 04 серпня 2014 року експертною установою було повідомлено щодо неможливості надання висновку, чи виконаний рукописний текст і чи підписана розписка датована 22 липня 2005 року ОСОБА_5, померлим 20 березня 2011 року; чи виконаний рукописний текст самою ОСОБА_3 або іншою особою. Це було повязано з ненаданням ОСОБА_3 вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_5 (т. 2 а. с. 90). Крім того, судом апеляційної інстанції з метою встановлення року фактичного виготовлення та підписання розписки від 22.07.2005 року була призначена судова технічна експертиза документа, яка також повернулась без виконання (т. 2 а. с. 269-272).

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером виниклих між сторонами правовідносин, застосував закон, який не підлягає застосуванню, що відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2015 року підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу розмірі 235 000 гривень з ухваленням нового по суті заявлених позовних вимог в цій частині.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п.3, 4 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2015 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу розмірі 235 000 гривень.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу розмірі 352 500 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

ОСОБА_7