АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6393/16-ц Номер провадження 22-ц/786/787/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Обідіної О.І.

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про встановлення факту, що має юридичне значення, третя особа - Полтавська обласна державна адміністрація, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Полтавській області,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2017 року відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення фактів, що мають юридичне значення, ОСОБА_3, який є громадянином ОСОБА_4 Федерації, просив встановити факт, що його дід ОСОБА_5 є українцем та був народжений і помер на території України. Обґрунтувавши встановлення даного факту необхідністю набуття громадянства України за територіальним походженням, як це передбачає п.2 ч.1 ст.6 Закону України «Про громадянство», оскільки не має можливості отримати відповідну архівну довідку про місце народження діда.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про відсутність порушень прав позивача з боку визначеного ним в своїй позовній заяві відповідача, а надане свідоцтво про смерть його діда ОСОБА_5 засвідчує дату та факт смерті в Україні, Донецька обл., м. Торез, 25.03.1987 року, а відтак не потребує встановлення в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 234 та гл. 6 роз. VІ ЦПК України у порядку окремого провадження можуть встановлюватися факти, що мають юридичне значення.

За своєю процесуальною природою, окреме провадження дозволяє заінтересованій особі встановлювати у судовому порядку юридичні факти для подальшого здійснення відповідних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів за відсутності спору про право.

Між тим, позивач обрав спосіб судового захисту не предявлення заяви про встановлення певних юридичних фактів в порядку окремого провадження, а заявлення вимоги в позовному провадженні, що передбачає наявність спору про право.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 просив встановити факт, що його дід ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, родом з України (уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2), який помер в 1987 році - є українцем, був народжений та помер на території України.

При цьому позивач зазначав, що на його звернення про надання архівної довідки про народження 17.10.1919 року ОСОБА_5 до Державного архіву Полтавської області від 20.04.2016 року та 04.05.2016 року, отримав лише відповіді працівників ДРАЦС про неможливість виявити актовий запис про народження ОСОБА_5 в звязку з втратою великої кількості документів під час тимчасової окупації Полтавщини (1941-1943 років) фашистськими загарбниками та відсутністю на державному зберіганні метричних книг православних церков Омельницької волості Кременчуцького повіту Полтавської губернії.

Між тим, предявлення вимоги в позовному провадженні передбачає наявність спору між учасниками цивільно-правового конфлікту, оскільки в розумінні положень ст.ст. 3, 4 ЦПК України особа потребує судового захисту в разі невизнання, оспорення чи порушення її цивільного права або інтересу.

Проте, у позовній заяві позивач не вказав та не обґрунтував, в чому саме полягає спір між ним та Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного ТУЮ у Полтавській області (яке, крім іншого, не є юридичною особою), діями чи бездіяльністю якого порушені, невизнані або оспорені його права чи інтереси як особи, яка бажає набути громадянство України.

Одночасно, позбавлена правового сенсу вимога про встановлення в судовому порядку факту смерті діда позивача ОСОБА_5 на території України шляхом встановлення даного факту у відповідному судовому рішенні, з огляду на існування свідоцтва про смерть ОСОБА_5, із зазначенням дати та місця смерті.

Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на розяснення Верховного Суду України, висловлені в узагальненні «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, де в п.п. 11 п. 4 зауважено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності особи до певної національності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Так, твердження апелянта про те, що судом не були досліджені нормативно-правові акти, які регламентують порядок, умови та строки зберігання книг державної реєстрації на законодавчому рівні, не має відношення до висновків та мотивів, з яких суд відмовив в задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів зауважує, що предметом заявлених вимог є не оскарження дій чи бездіяльності відповідача по належному зберіганні зазначених книг, а встановлення фактів, що мають юридичне значення. Одночасно, не заслуговує на увагу твердження про недотримання відповідачем вимог Інструкції від 20.04.2016 року, дія якої не поширюється на спірні правовідносини з огляду на принцип дії закону в часі та сам характер спору.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

С У Д Д І : (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1