Справа № 359/7072/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/740/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 31 01.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В.,Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_2 до акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про стягнення витрат на санаторно-курортне лікування та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у 1968 році йому у віці 6 років були завдані тяжкі тілесні ушкодження в трансформаторному пункті № 1298, що належить відповідачу, внаслідок чого він став непрацездатним інвалідом 2 групи з дитинства (довічно). Згідно з рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року винним у заподіянні шкоди було визнано відповідача. Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року відповідача було зобовязано сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, цим же рішенням була встановлена потреба у санаторно-курортному лікуванні позивача.

З 7 липня 2013 року по 18 липня 2013 року позивач проходив санаторно-курортне лікування в санаторії Південної залізниці ім. М. Гоголя. Він витратив грошові кошти в розмірі 17406 гривень 65 копійок на придбання санаторно-курортної путівки.

З 25 липня 2016 року по 9 серпня 2016 року ОСОБА_2 проходив санаторно-курорт-не лікування в санаторії Південної залізниці ім. М. Гоголя. Він витратив грошові кошти в розмірі 24240 гривень 00 копійок на придбання санаторно-курортної путівки. Загальний роз-мір витрат позивача на курортно-санаторне лікування склав 41647 гривень.

АЕК «Київенерго» ухиляється від добровільного відшкодування цих витрат. У звязку з цим ОСОБА_2 зазнав душевні переживання.

Просив суд стягнути з відповідача витрати на санаторно-курортне лікування в розмірі 41647 гривень та моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» на користь ОСОБА_2 витрати на санаторно-курортне лікування в розмірі 24240 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою в якій просить рішення в частині відмови стягнення витрат на санаторно курортне лікування за 2013 рік скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в цій частині позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до вимог ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Не погоджуючись з вказаним рішенням акціонерна енергопостачальна компанія «Київенерго» звернулась з апеляційною скаргою в якій просить рішення в частині задоволення позову про стягнення витрат на санаторно курортне лікування за 2016 рік та стягнення моральної шкоди скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 23 червня 1968 року ОСОБА_2 у віці 6 років були завдані тяжкі тілесні ушкодження у трансформаторному пункті № 128, внаслідок чого позивач став інвалідом ІІ групи з дитинства.

Рішенням Залізничного районного народного суду м. Києва від 23 вересня 1969 року винним у завданні шкоди було визнано відповідача, за ОСОБА_2 визнано право на відшкодування шкоди у звязку з втратою працездатності до досягнення ним 15 років.

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 27 квітня 1981 року стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 804,97 крб. витрат, повязаних із втратою працездатності, за період із 01 жовтня 1979 року по 21 квітня 1981 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 09 липня 2001 року зобовязано відповідача сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень, лікування у медичних закладах, компенсацію на придбання ліків. ( а.с. 14-15).

На підставі ч.3 ст.61 ЦПК України ці обставини не потребують доказуванню.

З 7 липня 2013 року по 18 липня 2013 року ОСОБА_2 перебував на санаторно-курортному лікуванні в санаторії ім. М. Гоголя. (а.с. 32-35)

Позивач витратив грошові кошти в розмірі 17400 гривень на придбання санаторно-курортної путівки №131853(а.с.33, 35).

З 25 липня 2016 року по 9 серпня 2016 року ОСОБА_2 проходив курс санаторно-курортного лікування в санаторії ім. М. Гоголя. (а.с. 36-39)

Позивач витратив грошові кошти в розмірі 24240 гривень на придбання санаторно-курортної путівки №162865 (а.с.38, 39).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволені вимог про стягнення витрат на санаторно курортне лікування за 2013 рік суд першої інстанції виходив із того, що на вимоги позивача поширюється трирічний строк позовної давності, оскільки позивач зазнав шкоду завдану каліцтвом внаслідок електротравми.

З вказаним висновком колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю санаторно-курортного лікування.

Згідно з п.1 ч.1 ст.22 цього Кодексу такі додаткові витрати полягають у витратах, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст.256, ч.1 ст.257 та абз.2 ч.5 ст.261 ЦК України особа може зверну-тись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли у неї виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання.

Згідно з ч.4, ч.5 ст.267 цього Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 Конституції України, згідно з якою життя і здоров'я людини визнаються у державі найвищими соціальними цінностями.

Норма п. 1 ч. 1 ст. 268 встановлює, що позовна давність не розповсюджується на вимоги, обумовлені порушенням особистих немайнових прав особи, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 271 цього Кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість вільно та на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Ця норма безпосередньо кореспондує нормам ст. 3 Конституції України, зокрема нормі речення третього ч. 2 ст. 3 Конституції України, згідно з якою утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (щодо особистих немайнових прав див. ст. 270 та суміжні статті цього Кодексу).

Предметом позовних вимог ОСОБА_2 є захист немайнових прав й відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні спору підлягають урахуванню положення ст. 268 ЦК України, а тому посилання представника відповідача в судовому засіданні на необхідність застосування строку позовної давності при вирішенні позовних вимог є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не дав.

В звязку з вищевикладеним рішення районного суду згідно до норм ст. 309 ЦПК України в частині відмови в задоволені вимог про стягнення витрат на санаторно курортне лікування за 2013 рік підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення на користь Федуна витрат в розмірі 17 400 грн.

Разом з тим апеляційна скарга Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на санаторно курортне лікування за 2016 рік суд першої інстанції виходив із доведенності позивачем своїх вимог.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 9 липня 2001 року за позивачем визнано право на санаторно-курортне лікування. Зобовязано АЕК «Київенерго» сплачувати необхідні платежі на санаторно-курортне лікування не менше одного разу на рік у період з червня по вересень.

За 2013, 2016 роки відповідачем кошти на санаторно-курортне лікування не надавалися, тому в період з 07 липняі 2013 року по 18 липня 2013 року та з 25 липня по 09 серпня 2016 року ОСОБА_2 сплатив власні кошти за лікування у санаторно-курортному закладі «Санаторій ім. Гоголя» у м. Миргороді Полтавської області.

Судом встановлено, що позивач перебував на санаторно-курортному лікуванні у закладі, який має відповідну ліцензію Міністерства охорони здоровя на надання медично-лікувальних послуг громадянам та інвалідам, відповідні матеріально-технічні засоби для надання таких послуг та кліматичні умови для оздоровлення та лікуванням природними ресурсами курортів, та сплатив 41640 грн.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у звязку з тим, що відповідач постійно ухиляється від добросовісного відшкодування ОСОБА_2 шкоди,заподіяної його каліцтвом та позивач змушений майже щороку звертатись до суду за захистом свого права.

Посилання відповідача на те, що на момент отримання травми у 1968 році ЦК УРСР не передбачав виплати моральної шкоди, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позов заявлений у звязку із бездіяльністю відповідача щодо виплати позивачу визначених за рішенням суду виплат на санаторно-курортне лікування.

Посилання апелянта - Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго"на те, що розмір компенсації повинен бути розрахований відповідно до п.7 Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №785 від 17 червня 2004 року, за яким на користь відповідача підлягають кошти за 2016 рік в розмірі 6400 гривень, не заслуговують на увагу та були предметом розгляду судом першої інстанції.

Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, на який посилається апелянт, затверджений постановою Кабінету Міністрів Україні №785 від 17 червня 2004 року визначає механізм виплати грошової компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацист-ських переслідувань» та «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні».

Позивач не відноситься до категорії осіб на яких поширюється дія зазначеної постанови.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307-309, 313-314, 316, 317, 319, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2016 року в частині відмови стягнення витрат на санаторно курортне лікування за 2013 рік скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» на користь ОСОБА_2 витрати на санаторно-курортне лікування за 2013 рік в розмірі 17400,00 гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: