Провадження № 22-ц/780/1849/17 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 29 05.04.2017
УХВАЛА

Іменем України

5 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я,

у с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що йому та його дружині ОСОБА_4 належить на праві власності житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1, які залишив їм за заповітом батько ОСОБА_5 Для збереження садиби в доброму стані вони здавали її в оренду ОСОБА_6

На протязі останніх десяти років відповідач ОСОБА_3 наполегливо та систематично умовляв їх продати садибу. На такі умовляння з рештою вони погодилися та 18 квітня 2015 року під час зустрічі надали згоду на придбання будинку. За умовами їхньої усної домовленості він з дружиною мав розірвати договір оренди садиби з ОСОБА_6, а ОСОБА_3 у двомісячний строк мав оформити договір купівлі-продажу будинку.

Цього ж дня для реалізації домовленості в присутності відповідача, ОСОБА_6 було вручене попередження щодо розірвання договору оренди садиби та визначено п'ятнадцятиденний строк передачі будинку. Відповідачеві була передана земельна ділянка в користування.

Проте ОСОБА_3 в послідуючому відмовився отримувати повернуті ключі від садиби орендарем ОСОБА_6 Зволікання відповідача привели до того, що ОСОБА_6 звільнив садибу самостійно та залишив її без нагляду, у зв'язку з чим садиба запустіла та її цінність значно знизилася. На протязі семи місяців позивач не отримує орендну плату, яку його сім'я мала б отримати за звичайних обставин. Неправомірною поведінкою відповідача крім упущеної вигоди позивачу завдано майнову шкоду, пов'язану ушкодження здоров'я, та спричинено моральних страждань. З урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, розмір упущеної вигоди позивачем визначено у 18 000,00 грн., матеріальної шкоди - 30 000,00 дол. США, що складає 793 800,00 грн., моральна шкода - 100 000,00 дол. США, що складає 2 646 000,00 грн., та витрати на правову допомогу - 5 000,00 грн.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через свого представника за довіреністю ОСОБА_7, подав апеляційну скаргу, які в подальшому сам доповнив, та в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 11 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір оренди садиби по АДРЕСА_1, яка складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (зі всіма зручностями) та земельної ділянки площею 0,0766 га.

18 квітня 2015 року ОСОБА_8 вручила ОСОБА_6 попередження щодо розірвання договору оренди садиби та визначено п'ятнадцятиденний строк передачі будинку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначав, що садиба належить на праві власності йому та його дружині ОСОБА_8, а відповідач ОСОБА_3, незважаючи на усний правочин, відмовся її купувати у встановлений строк, чим завдав йому матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, зокрема того, що позивач не є власником спірної садиби і що неправомірними діями відповідача йому було заподіяно шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист прав це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини.

Перелік способів захисту цивільних прав наведено в ст. 16 ЦК України.

Зміст зазначених і інших способів захисту та порядок їх застосування конкретизується в нормах діючого законодавства, а також у договірних угодах.

Згідно зі ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд здійснює цивільне судочинство на засадах змагальності сторін, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно встановивши усі обставини справи, дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушення його прав з боку відповідача, оскільки ОСОБА_2 не є власником майна, про яке зазначив у своєму позові.

Лише під час апеляційного перегляду рішення суду позивач надав правовстановлюючі документи, з яких вбачається, що житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває у власності його дружини ОСОБА_8

Згідно даних відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.07.2016 року земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1321 га за адресою АДРЕСА_2, та кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0766 га за адресою Київська обл.., Миронівський район., с.Владиславка відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3, виданого 13.11.2000 року, була внесена до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02.08.2016 року.

Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.09.1997 року ОСОБА_4 є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5. Спадковим майном є жилий будинок та господарчі споруди за адресою АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок 4 серпня 2016 року ОСОБА_2, за дорученням від ОСОБА_4, виданого 21 квітня 2016 року, продав згідно даних договору купівлі продажу.

Проте позивачем у справі є ОСОБА_2 і позов заявлено саме в інтересах ОСОБА_2

Крім того, позивач посилався, що саме йому було завдано матеріальної та моральної шкоди неправомірними діями відповідача, які полягали у тому, що останній відмовився від купівлі садиби згідно попередньої усної домовленості.

Разом з тим, вказані посилання не ґрунтуються на наявних у справі доказах та категорично заперечувалися відповідачем.

Відповідно до вимог ст. ст. 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу будинку має бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням і проведенням державної реєстрації, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

Л.П. Сушко