Провадження № 2/760/674/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Бугайчука О.Р.

позивачки - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, 3-я особа: Десята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка в липні 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачки та просила суд визнати:

- недійсною її відмову від прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_4 на користь відповідачки;

- недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на користь відповідачки;

- визнати будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та її померлого чоловіка ОСОБА_4;

- визначити, що частка померлого ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 становила ?;

- визнати за нею право власності на ? частку у спільному майні подружжя;

- визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку і ? частину земельної ділянки розміром 0,1 за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування;

- виділити в натурі відповідачці ? частину житлового будинку і ? частину земельної ділянки розміром 0,1 за адресою: АДРЕСА_1;

- встановити порядок користування земельною ділянкою 0,8 га за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року вимоги позивачки роз»єднано.

Вимоги в частині визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки, розподіл будинку та земельної ділянки виділено в два самостійні провадження:

-визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки в порядку спадкування;

-виділення в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Звертаючись до суду, позивачка посилається на те, що в 1990 році був придбаний будинок за адресою АДРЕСА_1, який згодом був переобладнаний у кухню, а поряд за спільні кошти її та чоловіка, як подружжя, був побудований новий будинок.

За життя її чоловіка право власності на новозбудований будинок оформлено не було, а тільки набуто право власності на частину земельної ділянки розміром 0,1 га, а сам Державний акт на право власності на землю знаходиться у відповідачки.

Після смерті чоловіка, перебуваючи під впливом душевного болю та негативних емоцій, не усвідомлюючи наслідків своїх дій, підписала відмову від прийняття спадщини на користь доньки ОСОБА_3

В подальшому її стосунки з донькою погіршилися, а тому вважає, що в неї на даний момент існують загрози можливого виселення з спірного будинку.

Вважає, що відмову від прийняття спадщини на користь доньки вона вчинила внаслідок помилки, а тому просить суд визнати недійсним її відмову від прийняття спадщини на користь доньки та визнання недійсним Свідоцтво про право на спадщину на її ім»я.

Позивачка в судовому засіданні свої вимоги підтримала.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував.

Заслухавши пояснення сторін справи, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 кодексу до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 20 червня 1990 року на ім»я ОСОБА_4, чоловіка позивачки та батька відповідачки, був придбаний будинок за адресою: АДРЕСА_1

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1 ОСОБА_4 була передана у власність земельна ділянка розміром 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1

12 лютого 2014 року ОСОБА_4 помер.

/ а.с. 54 - 57; 75 - 76; 119 /

07 березня 2014 року за заявою сторін Десятою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа щодо майна померлого.

В цей же день позивачкою державному нотаріусу була подана заява про відмову від прийняття спадщини за законом на користь доньки ОСОБА_3

Зі змісту заяви вбачається, що вона написана позивачкою власноручно, ознайомлена з наслідками відмови від прийняття спадщини та можливості протягом 6 місяців відкликати подану заяву.

21 жовтня 2014 року відповідачці було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка розташована за АДРЕСА_1

/ а.с.116 - 148 /

Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно з ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

З точки зору закону відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, а тому визнання такої відмови недійсною в судовому порядку здійснюється з таких підстав:

- 1) вчинення відмови спадкоємцем, який у момент її вчинення не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (ст. 225 ЦК України);

- 2) вчинення відмови під впливом помилки (ст. 229 ЦК України);

- 3) вчинення відмови під впливом обману або насильства (статті 230,231 ЦК України);

- 4) вчинення відмови під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах (ст. 233 ЦК України).

При цьому підстава недійсності відмови від прийняття спадщини має бути доведена належним чином в судовому порядку.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилається на те, що відмову від спадщини на користь відповідачки вона вчинила внаслідок помилки.

Помилкою вважає свої емоції, а також погіршення відносин з донькою, яка проживає з чоловіком у цивільному шлюбі, який також відноситься до неї негативно, і, з її точки зору, вони можуть продати будинок та земельну ділянку, а вона має намір проживати в будинку та користуватися земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

З точки зору закону під помилкою, що має істотне значення, є помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. коментар.

Причини помилки в цьому випадку ролі не грають.

Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачка в судовому засіданні підтвердила, що заяву про відмову від спадщини на користь донька написала усвідомлено і змінила свою точку зору з цього питання лише після погіршення відносин з донькою.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу роцесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Враховуючи викладене вище, відсутність доказів, які б свідчили про помилку позивачки при відмові від спадщини на користь відповідачки, яка б давала суду підстави для висновку про її істотність і яка тягне за собою визнання недійсним такого правочину, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки в цій частині.

Відповідно до смт.1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як зазначено вище, 21 жовтня 2014 року відповідачці, як спадкоємцю першої черги, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку.

Враховуючи викладене вище, висновки суду про відсутність підстав для визнання недійсною відмови від спадщини, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки і в цій частині.

Керуючись ст. ст. 15, 16, ч.1 ст.229, 1216, 1218, 1261,ч.ч.2,5 ст.1274 ЦК України, ст.ст.3,4, 10,11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: