Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/2314/14-ц Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 48 Доповідач Худяков А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Косигіної Л.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Великорацька сільська рада Радомишльського району Житомирської області про визнання рішення сільської ради частково недійсним та свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл його та визнання права власності на 1/2 частину будинку та господарських будівель, нажитих під час шлюбу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідачем з 27.04.1991 року перебували в зареєстрованому шлюбі по 17.09.2008 року. Під час перебування у шлюбі у шлюбі 08.10.1991 року ними за спільні кошти був придбаний житловий будинок №154 по вул.Леніна в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області, який є спірним по справі.

Посилаючись на те, згоди про добровільний поділ будинку між сторонами не досягнуто, позивачка просила поновити строк позовної давності для звернення до суду, визнати спірний житловий будинок обєктом спільної сумісної власності, визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради, на підставі якого видане вказане свідоцтво, визнати недійсним свідоцтво про право власності від 02.04.2011 року, яке видане виконавчим комітетом Великорацької сільської ради на імя відповідача, та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку та господарських будівель.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження позовних вимог. Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності та звернулась до суду з позовом більше ніж через три роки.

З даним висновком не погоджується колегія суддів, оскільки він зроблений всупереч ст.213,214 ЦПК України без дотримання судом вимог щодо повного зясування обставин справи, обґрунтовування рішення належними доказами.

Згідно вимог ст.ст.213,214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення; якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст.61 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок №154 по вул.Леніна з господарськими будівлями в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області був придбаний 08.10.1991 року у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з оформленням договору купівлі продажу на імя відповідача ОСОБА_3

Позивачка ОСОБА_2 разом з дітьми з 25.12.1991 року була зареєстрована та проживала у спірному будинку.

Після розірвання шлюбу позивачка з дітьми вибула до іншого населеного пункту, в с.Мала Рача, а відповідач залишився проживати у спірному будинку.

Рішенням виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області №36 від 14.03.2011 року дозволено Житомирському інвентарбюро видати свідоцтво на право власності на цілий житловий будинок №154 по вул.Леніна в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області на ім'я ОСОБА_3

На підставі зазначеного рішення виконкому 02 квітня 2011 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на цілий спірний житловий будинок.

Відповідно до ст.22 КпШС України (на час виникнення спірних правовідносин) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Такі самі положення містяться в ст.ст.60,61,70 СК України.

Судом встановлено, що шлюбний договір між сторонами не укладався і будь яких домовленостей щодо часток у спільному майні між ними не було.

Відповідно до ст.ст.60,61,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Позиваючись до суду, ОСОБА_2 вказувала на те, що на придбання спірного будинку у період шлюбу були використані спільні кошти її та відповідача ОСОБА_3 і позивачка вважала даний будинок спільним майном подружжя.

Після розірвання шлюбу позивачці, а саме 10.11.2014 року при отриманні довідки з БТІ стало відомо про існування свідоцтва про право власності, яке було видане на ім'я ОСОБА_3

Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вказаним обставинам і вимогам закону та помилково застосовані при розгляді справи положення ст.267 ЦК України.

Таким чином, спірний будинок з надвірними будівлями та спорудами є об'єктом права спільної сумісної власністю подружжя.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача щодо пропущення строків позовної давності, а доводи позивача в цій частині заслуговують до уваги і не підлягають відхиленню, оскільки узгоджуються з матеріалами справи, а саме у листопаді 2014 року відповідач оспорював батьківство дітей у іншій цивільній справі (т.1, а.с.107-108) і в цей період ОСОБА_2 зверталась до БТІ за відповідною довідкою.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21.12.2007 року зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5, ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

При розгляді справи відповідач ОСОБА_3 зазначав, що у період поза шлюбом суттєво зросла вартість спірного домоволодіння, у звязку з тим, що ним були витрачені великі суми грошей і відповідно вартість будинку збільшена ним особисто за свої особисті кошти і свою працю.

З цього приводу для підтвердження доводів позивача та спростування заперечень відповідача за клопотанням ОСОБА_2 була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення цієї судової будівельно-технічної експертизи від 24 січня 2017 року №706/01.17 дійсна (ринкова) вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами №154 по вул.Леніна в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області станом на 17 вересня 2008 року становить 98628 грн., а станом на день проведення експертизи зстановить 189300 грн.

Експертом зазначений перелік робіт, які проводились сторонами у період шлюбу, та указано, що вартість будинковолодіння в порівнянні з 17 вересня 2008 року та даним часом змінилась за рахунок інфляційних змін та ремонтних робіт (проведення газопостачання в житловому будинку та електропостачання в господарські будівлі).

Відсоткове відношення проведених поліпшень спірного будинку після 17 вересня 2008 року порівняно до вартості садиби станом на січень 2017 року складає 14%.

Враховуючи викладене, оскільки вказане відсоткове відношення є не суттєве, колегія суддів відповідно до ст.309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про задоволення позову та визнає ідеальну частку позивача в спірному будинку без його реального поділу.

Керуючись ст.ст.303,304,307,309,314-316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 08 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати житловий будинок №154 з господарськими будівлями та спорудами по вул.Леніна в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Великорацької сільської ради Радомишльського району Житомирської області №36 від 14.03.2011 року в частині надання дозволу на видачу свідоцтва про право власності на цілий житловий будинок №154 по вул.Леніна в с.Велика Рача Житомирської області на ім'я ОСОБА_3.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 02.04.2011 року, видане виконавчим комітетом Великорацької сільської ради на ім'я ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку та господарських будівель по вул.Леніна №154 в с.Велика Рача Радомишльського району Житомирської області.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді