Єдиний унікальний номер 233/2627/16-ц Номер провадження 22-ц/775/51/2017
Єдиний унікальний номер 233/ 2627/16-ц
Номер провадження 22-ц/ 775/51/ 2017
Головуючий у 1 інстанції: Наумик О.О.
Доповідач: Груіцька Л.О.,
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Груіцької Л.О.,

суддів: Осипчук О.В., Новікової Г.В.,

секретар Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м .Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником за довіреністю ОСОБА_2 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, треті особи: ОСОБА_3,ОСОБА_4, Державна казначейська служба Уукраїни, про відшкодування матеріальних та моральних збитків,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, треті особи: ОСОБА_3,ОСОБА_4, Державна казначейська служба Уукраїни, про відшкодування матеріальних та моральних збитків.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року у позові відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та протиправним, а саме вказав на порушення судом норм процесуального права, а саме

- без достатньої на то правової підстави допустив прокурора до участі у справі в інтересах Держказначейства;

- не узяв до уваги доводи позивача про передчасність закриття виконавчого провадження та незаконне знищення виконавчого провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав апеляційну скаргу та попросив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Позивачка, представники відповідача, третьої особи, прокурор, до суду апеляційної інстанції не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином ( а.с.200-203,206-208).

Заслухавши доповідь судді доповідача, представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає адоволенню з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що позивачкою, пов'язуючи спричинену їй шкоду з бездіяльністю відповідача при виконанні судового рішення після набрання законної сили рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2010 року, не надано доказів того, що бездіяльність відповідача, його посадової особи визнана у встановленому законом порядку незаконною. Відсутність належних та допустимих доказів незаконності дії/бездіяльності/ відповідача, його посадової особи виключає право позивача на відшкодування шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо підстав для відшкодування шкоди внаслідок незаконних дій працівника відповідача, а саме державного виконавця за судовим рішенням від 15.10.2010 р. суд послався на пропуск позивачем строку звернення з позовом, відповідно до ст.. 256,257 ЦК України, вказуючи на те, що Позивач звернулася до суду із заявою про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди 01 червня 2016 року, тоді як про порушення свого права державним виконавцем Зарубайко С.С., дізналася у 2010 році, що спонукало її до звернення до суду за захистом порушеного права 02.08.2010 р.Питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду не ставила.Проаналізувавшиінститут позовної давності, суд прийшов до переконання, що сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові, незалежно від того, чи дійсно права позивача порушені. Оскільки цивільно-правовий інститут позовної давності належить до інститутів матеріального права, суд, встановивши, що строк давності пропущено, відмовив у задоволенні позову.

Такі висновки суду прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", діючого на час правовідносин між сторонами, збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", діючого на час виниклих правовідносин, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, при вирішенні зазначених спорів суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами.

У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (статті 1174, 1166, 1167 ЦК).

Апеляційним судом встановлено, що 09 липня 2007 року старшим державним виконавцем ВДВС Костянтинівського МРУЮ відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-649, виданого 10 квітня 2007 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/3 частини ( а.с.69).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2010 року визнано незаконними дії старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського МРУЮ, щодо накладення постановою від 28 вересня 2007 року арешту на 1/3 частину квартири № 16, розташованої у буд. № 20 по вул. О. Невського та зобовязано ВДВС Костянтинівського МРУЮ привести постанову від 28 вересня 2007 року у відповідність із фактичними даними про належність майна боржника ( рішення а.с.6-8).

Постановою про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-649, виданого 10.04.2007 року, закінчено у зв'язку зі смертю бржника ОСОБА_5( актовий запис про смерть № 750 від 03.07.2012 року).

У відповідності до інформації Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 27.09.2016 р. №13469 (а.с.126) матеріали виконавчого провадження № 2-649, виданого 10.04.2007 р. Костянтинівським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі 1/3 частини, знищено за закінченням строків зберігання.Зазначена інформація підтверджена Актом про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 23.02.2016 р. (а.с.147-150).

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди у червні 2016 року, посилаючись на те, що судовим рішенням від 15 жовтня 2010 року встановлено неналежне виконання працівником відповідача своїх посадових обов'язків, чим заподіяно матеріальні та моральні збитки, тобто про порушення свого права державним виконавцем Зарубайко С.С. дізналася у 2010 році. Збитки, позивачка обґрунтувала нарахованими та невиплаченими їй аліментами у сумі 19408,77 грн., станом на день смерті боржника, з нарахуванням інфляції.

Звертаючись із заявою про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, позивач питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду не ставила.

Як вбачається із заперечень на позовну заяву, надану представником відповідача ( а.с.33-34), останній просив суд застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається зі ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка також вказувала на той факт, що відповідач не бажає виконувати свій конституцій обов'язок, щодо виконання судового рішення, а при її спробі з'ясувати про хід стягнення належних її дітям аліментів за рішенням суду, узнала, що виконавче провадження закрито, проте дії відповідача з цих підстав не оскаржила.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги у тій частині, що суд першої інстанції безпідставно допустив до участі у справі прокурора в інтересах Держказначейства, з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", у редакції,яка діяла на час вказаних правовідносин, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У вказані справі залучено Держказначейство відповідний державний орган, який здійснює розпорядження бюджетними коштами.

Прокурор у даному випадку, відповідно до ч.2 ст.23 закону України «Про прокуратуру» здійснював представництво у суді першої інстанції інтересів держави у сфері бюджетного відшкодування.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не ґрунтуються на законі та не містять посилань на такі факти чи докази, які б давали підстави для перегляду судового рішення.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307, 308 , 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником за довіреністю ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.О. Груіцька

Судді: О.В.Осипчук

Г.В. Новікова