Справа №442/7899/16-ц
Провадження №2/442/536/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об'єднання» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивачі звернулися в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого посилаються на те, що вони ОСОБА_2 та ОСОБА_3, являються власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору Дарування від 13.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Петрів В.Я., та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 983.

Квартира складається з двох житлових кімнат, кухні, ванної і вбиральні, загальною площею 61.7 кв.м.

Разом з ними, в квартирі зареєстрована їхня мама - ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та батько ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2, однак батько, не проживає на протязі останніх 2-х років (з 2014 року) у квартирі, виїхав у невідомому напрямку, їхнім життям не цікавиться, матеріально не підтримує. Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 12.05.2016 року ОСОБА_1 розірвала шлюб із ОСОБА_4, вони спільно не проживають, не ведуть спільне господарство та не підтримують жодних відносин.

Вони звернулись із письмовою заявою до Комунального підприємства "Житлово- експлуатаційне об'єднання" Дрогобицької міської ради з проханням створити комісію для складення актів про не проживання відповідача. 01.12.2016 року проведено перевірку факту проживання гр. ОСОБА_4 в АДРЕСА_1, в ході перевірки встановлено, що ОСОБА_4 не проживає за вказаною адресою на протязі 2-х років, з 2014 року. Факт не проживання в актах засвідчили сусіди: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1); ОСОБА_8 АДРЕСА_2); ОСОБА_10 ( АДРЕСА_3 );

Відповідач з 2014 року не бере участі у сплаті за комунальні послуги, а усі витрати вони справно оплачують, особистих речей та речей повсякденного використання, які належали гр. ОСОБА_4 - не має. Відповідно до Довідки розшифровки заборгованості по оплаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, борг за вказаною адресою відсутній.

Вважають, що відповідач втратив право користування вищевказаною квартирою оскільки на протязі останніх 2-х років без поважних причин у ній не проживає.

Ця формальна прописка відповідача створює для них багато незручностей, вони не можуть оформити субсидії для відшкодування витрат по оплаті комунальних послуг, змушені сплачувати комунальні платежі ще й за ОСОБА_4. Так як добровільно відповідач знятися з реєстрації відмовляється, вони змушені звернутися з даним позовом в суд.

ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилися, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 не з'явився в судове засідання, не повідомивши причин неявки, хоч повідомлявся належним чином про час та місце судового засідання рекомендованою кореспонденцією та через оголошення в пресі, керуючись п. 9 ст. 74 ЦПК України, суд вважає цих осіб повідомленими про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Представник третьої особи Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об'єднання» в судове засідання не з»явився, від них поступило клопотання про розгляд справи у їх відсутності, не заперечують щодо задоволення позовних вимог.

Суд вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши письмові докази, вважає, що вимоги позивачів підлягають задоволенню з наступних підстав.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто відповідач, без згоди позивачів (власника), використовує належну їм власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація відповідача є перешкодою для позивачів у повному розпорядженні і користуванні належною їм власністю - квартирою, тобто ця реєстрація порушує їхні права власності.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном".

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір.

За правилами ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації.

Матеріалами справи встановлено, що власниками квартири АДРЕСА_1 являються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Договору Дарування від 13.05.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Петрів В.Я., та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 983.

Окрім них, в квартирі зареєстрована їхня мама - ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та батько ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач по справі), однак останній, не проживає на протязі останніх 2-х років (з 2014 року) у квартирі, що підтверджується Актом проведення обстеження фактичного проживання від 01.12.2016 року.

При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз'ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки.

У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом».

Отже, судом встановлено факт відсутності відповідача у квартирі понад встановлені законом строки, без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні такій зі сторони позивача їй не чинилося, відповідач добровільно залишив спірне житло і переїхав жити в інше місце.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 10, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.. 405 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя О.В. Крамар