Ухвала

іменем україни

05 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила скасувати як незаконний наказ від 22 вересня 2015 року № 20 про звільнення за прогули, поновити її на роботі у магазині «Продтовари» фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та стягнути з останнього заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2015 року до 12 лютого 2016 року.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона була прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 продавцем у магазин продовольчих товарів на підставі трудового договору від 13 листопада 2008 року.

З 27 липня 2015 року вона завершила термін роботи за червень 2015 року і звернулась до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з заявою про звільнення за власним бажанням у зв'язку із виїздом в іншу місцевість для догляду за хворим родичем. Відповідач отримав від неї цю заяву, проте відмовився її реєструвати, після чого вона поштою направила повторну заяву про звільнення з 01 серпня 20015 року.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 відмовився звільнити її за власним бажанням, пославшись на наявність боргу у розмірі 17 тис. грн, а 21 вересня 2015 року видав наказ № 20 про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули.

При цьому, вона була звільнена за прогули з 03 серпня 2015 року, яке було для неї вихідним днем, не були внесені записи до трудової книжки про прийняття та звільнення її з роботи, не видана трудова книжка та трудовий договір, не було сповіщено про її звільнення державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір.

Крім того, станом на 11 лютого 2016 року у Орджонікідзевському відділі зайнятості Дніпропетровської області вона обліковується як працівник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Посилаючись на наведені вище обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 була прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 продавцем у магазин продовольчих товарів на підставі трудового договору від 13 листопада 2008 року, який зареєстрований Орджонікідзевському міському центрі зайнятості Дніпропетровської області.

Пунктом 5 вказаного трудового договору передбачено, що вихідні дні надаються згідно із затвердженим графіком. За згодою сторін конкретні вихідні дні можуть змінюватися, про що сторони сповіщають одна одну не пізніше ніж за 2 дні.

Згідно з графіком роботи позивачка повинна була працювати у липні 2015 року з 13 до 26 липня, а 27 липня 2015 року - передати товарно-матеріальні цінності змінному продавцю.

Відповідно до табелю обліку робочого часу ОСОБА_3 відпрацювала до 26 липня 2015 року, а 27 липня 2015 року вийшла на роботу, здійснила передачу товарно-матеріальних цінностей іншому продавцю і передала зміну відповідно до графіку роботи до 03 серпня 2015 року.

Згідно з актом від 03 серпня 2015 року, складеним продавцями магазину «Продукти» ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та затвердженого фізичною-особою-підприємцем ОСОБА_12, 03 серпня 2015 року ОСОБА_3 не з'явилась на робочому місці, про причини неявки не повідомила.

Рекомендованим поштовим відправленням відповідач направив позивачці листа з проханням прибути на робоче місце з поясненнями про невихід на роботу, який отримано ОСОБА_3 08 серпня 2015 року.

27 липня 2015 року ОСОБА_3 направила поштою фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 заяву про звільнення її за власним бажанням з 01 серпня 2015 року у зв'язку із переїздом на нове місце проживання, яка отримана відповідачем 03 серпня 2015 року.

05 серпня 2015 року від ОСОБА_3 на ім'я відповідача надійшов рекомендований лист від 04 серпня 2015 року з проханням перерахувати всі належні їй виплати при звільненні на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у зв'язку із відсутністю у неї банківської картки.

З матеріалів справи також вбачається, що 06 та 11 серпня 2015 року ОСОБА_3 рекомендованим поштовим відправленням направлено повторні листи із проханням надати пояснення щодо її неявки на роботу та недостачі за відпрацьовану зміну, який отриманий позивачем 14 та 18 серпня 2015 року відповідно.

Згідно з актом від 21 вересня 2015 року, складеним продавцями магазину «Продукти» ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_13 та затвердженим фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12, продавець ОСОБА_3 із 03 серпня 2015 року до 21 вересня 2015 року на роботу не з'являлась без поважних причин.

Наказом від 22 вересня 2015 року № 20 ОСОБА_3 звільнена з 27 липня 2015 року на підставі п. 4 ч. ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин у період з 03 серпня 2015 року до 21 вересня 2015 року. У наказі зазначено, що днем звільнення слід вважати останній день роботи позивача, а трудові відносини - припиненими з першого дня невиходу на роботу 03 серпня 2015 року.

Відповідно до відповіді Орджонікідзевського міського центру зайнятості Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року трудовий договір від 13 листопада 2008 року № 7, укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, не знятий із реєстрації.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що звільнення позивачки за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України проведено із дотриманням вимог діючого законодавства.

Проте погодитися з висновками судів не можна.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з графіком роботи на липень 2015 року останнім днем роботи позивачки було 27 липня 2015 року, після чого у неї було 14 днів вихідних і вона мала вийти на роботу 10 серпня 2015 року.

Під час своїх вихідних ОСОБА_3 направила поштою фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 заяву про звільнення її за власним бажанням, зазначивши причину такого звільнення - переїзд на нове місце проживання та дату, з якої просила її звільнити, - 01 серпня 2015 року.

Вказана заява отримана відповідачем 31 липня 2015 року (а. с. 5).

Частиною 1 ст. 38 КЗпП України передбачено, що у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Примусова праця заборонена.

Втім, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що роботодавець, отримавши заяву позивачки про звільнення її з роботи за власним бажанням, не вчинив жодних дій з цього приводу.

Крім того, за правилами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції на порушення вимог 212-214 ЦПК України та з урахуванням зібраних доказів належним чином не встановив, чи є поважними причинами відсутність позивачки на роботі з 27 липня 2015 року, та чи дотримано фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 вимог трудового законодавства щодо розгляду заяви позивачки про звільнення за власним бажанням

Також, суд не надав оцінки й тій обставині, що 22 вересня 2015 року ОСОБА_3 звільнена з роботи за прогули без поважних причин, проте відповідно до відповіді Орджонікідзевського міського центру зайнятості Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року трудовий договір від 13 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, із реєстрації не знятий.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги, належним чином не з'ясував чи були підстави для звільнення позивачки на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик