ухвала

іменем україни

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 15 жовтня 2010 року № б/н відповідач отримав кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На порушення умов вказаного договору ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку із чим станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 7 196 грн 41 коп., що складається із: 1 626 грн 98 коп. - заборгованість за кредитом; 2 988 грн 44 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 762 грн 11 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина), 318 грн 88 коп. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

Заочним рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 626 грн 98 коп. - заборгованість за кредитом, 2 988 грн 44 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 500 грн - штраф (фіксована частина), 318 грн 88 коп. - штраф (процентна складова). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені й ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказану вимогу задовольнити, а в решті судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 15 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами (Правилами) надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Згідно з наданим банком розрахунком у зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов укладеного між сторонами договору виникла заборгованість у розмірі 7 196 грн 41 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 626 грн 98 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 2 988 грн 44 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 1 762 грн 11 коп.; а також штрафів: 500 грн (фіксована частина) та 318 грн 88 коп. (процентна складова).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник порушив взяті на себе кредитні зобов'язання, а тому з нього на користь банку підлягає стягненню заборгованість, зокрема, заборгованість за кредитом, заборгованість зі сплати процентів, а також штрафи. При цьому суд зазначив, що вимоги про стягнення пені та процентів задоволенню не підлягають, оскільки заявою, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також довідкою про умови кредитування розмір пені та комісії не встановлено.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Проте повністю погодитися із висновками апеляційного суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Заперечуючи проти нарахованої позивачем пені та комісії, відповідач зазначив, що їх розміри не передбачено умовами та правилами надання банком послуг, які додані до позовної заяви. Крім того, у позовній заяві не міститься посилання на пункт договору, що передбачає нарахування пені.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57 60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Вказаний висновок узгоджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-1825цс15.

Проте, на порушення вимог вищевказаних положень закону, суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, уваги не звернув, належним чином не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, зокрема, не надав оцінки наявній у матеріалах справи копії підписаної відповідачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно з якою позичальник ознайомлений з фінансовими умовами надання кредитки, зокрема й порядком нарахування та розміром пені і комісії за порушення умов кредитного договору.

Разом з тим, відповідно до ст. 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

У ст. 61 Конституції Українипередбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таку ж правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ураховуючи викладене, при новому розгляді апеляційному суду слід належним чином дослідити, чи є штраф і пеня одним видом цивільно-правової відповідальності, чи не є це застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення та, чи можливе їх одночасне застосування.

Також, як вбачається із позовної заяви, ПАТ КБ «ПриватБанк» було заявлено про стягнення заборгованості за пенею та комісією у розмірі 1 762 грн 11 коп. Разом з тим, ні із позовної заяви, ні з наданого банку розрахунку не вбачається яким чином розрахована вказана сума та з чого вона складається, зокрема, у якому розмірі нарахована пеня, а у якому комісія та за які порушення.

При цьому, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже, апеляційному суду слід звернути увагу на те, за які саме послуги встановлено комісію банку.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів

У силу ч. 3 ст. 335 ЦПК Українирішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню у повному обсязі, оскільки розмір штрафних санкцій впливає на загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним й обґрунтованим, тому відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду частково не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик