Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа № 711/298/17
Номер провадження2/711/686/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Семиволос І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири. Свої позовні вимоги мотивують тим, що 25.06.2003р. між позивачами з одного боку та відповідачем з іншого, укладений договір дарування квартири. Тобто ОСОБА_3 отримав в дар квартиру №6, що по вул. Різдв»яній, 43 в м. Черкаси. Договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (реєстр №2716).

Позивачі вважають, що вказаний договір дарування є недійсним, оскільки вони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01 квітня 1969 року. В період шлюбу, на спільні кошти ми придбали вказану квартиру. Договір купівлі-продажу від 21 червня 2003року був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (реєстр №2380). Тобто квартира була спільною сумісною власністю подружжя.

Будучи людьми похилого віку та, маючи проблеми із здоров'ям, вони бажали, щоб їх доглянув хтось до старості. Вирішили, що необхідно укласти договір довічного утримання. Їхній син відповідач по справі, погодився доглядати позивачів, а сааме, - надавати їм житло, харчування, догляд і необхідну допомогу.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що при укладенні даного договору позивачі вважали, що укладають договір довічного утримання, оскільки їхнє волевиявлення було направлено на укладення саме такого договору. Так як вони люди неосвічені і не знали, як саме повинен називатись договір, то згодились на умови відповідача і назвали вказаний договір - договором дарування.

На даний час відповідач відмовляється від надання їм допомоги, вказуючи, що він не зобов'язаний здійснювати догляд за договором дарування. Відповідач також відмовляється поселити їх у вказаній квартирі та зареєструвати в ній.

Таким чином, позивачі вважають, що помилились щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Іншого майна, а також іншого житла вони не мають. Це було єдине майно і за рахунок цього майна вони мали намір забезпечити собі достойну старість. Крім того, вважають, що на даний час є загроза втрати цього житла. Відповідач має намір здійснити подальше відчуження цього житла на невідому особу.

Посилаючи на положення ст.56 ЦК України (в ред. 1963р.), за якими, - угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки, - позивачі просять суд: визнати недійсним договір дарування від 25 червня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (реєстр №2716), за яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 отримав в дар квартиру №6, по вул. Різдв»яній,43 в м. Черкаси; стягнути з відповідача на користь позивачів всі понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник позивача адвокат ОСОБА_5 повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Вважають, що не пропустили строки позовної давності, оскільки зазначають, що із текстом договору дарування квартири вони ознайомились лише у червні 2016р.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю ОСОБА_6 заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, надавши письмові заперечення. Крім того, подано заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_7 (невістка позивачів та бувша дружина відповідача), ОСОБА_8 (рідна сестра позивача ОСОБА_1В.) та ОСОБА_9 (дочка позивачів та рідна сестра відповідача) показали, що лише в червні-липні 2016р. позивачі дізнались про договір дарування квартири. Але при укладанні договору у 2003р. позивачі вважали, що вони уклали із відповідачем договір довічного утримання. Відповідач зобов»язувався утримувати та піклуватися батьками, але цього протягом останніх трьох років не робив. На даний час позивачі проживають у квартири, що належить дочці ОСОБА_9 та відповідачеві ОСОБА_3 Останній не позбавляє їх права проживати у цьому помешканні. Крім того, показали, що позивачі з 2015р. по 2017р. потребували допомоги від сина, а до 2015р. вони могли самі себе забезпечувати всім необхідним.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав:

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.04.1969р. перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними свідоцтва про одруження (актовий запис №436).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом 21.06.2003р. (реєстр №2380) ОСОБА_2 придбав квартиру №6, що по вул.. Різдвяна, 43 в м. Черкаси.

25.06.2003р. за договором дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом (реєстр № 2716), ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру №6, що по вул.. Різдвяна, 43 в м. Черкаси. Даний договір зареєстрований в реєстрі прав на нерухоме майно 27.06.2003р. Такі обставини підтверджуються даними з реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.02.2017р.

Крім того, в даній квартирі відповідач зареєстрований з 11.07.2003р., що підтверджується даними його паспорту та поквартирної картки.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені Цивільни Кодексом України.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Згідно із ст. 44 ЦК України (в ред.. 1963р.) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК України (в ред. 1963р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (ч.3 ст. 244ЦК (в ред..1963р.).

Згідно із статтею 227 ЦК договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги (ст. 425 ЦК в ред.. 1963р.).

Як передбачено ч.1 ст. 426 ЦК (в ред.. 1063р.), договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до статті 56 ЦК України (в ред. 1963р.) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.

Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Також слід зазначити, що помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення (ст.56 ЦК в ред.. 1963 p.). Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. З позовом про визнання правочину недійсним може звернутися будь-яка особа, права якої зачіпаються вчиненням цього правочину. Проте, як правило, позивачем виступає особа, яка діяла під впливом помилки.

Таким чином, на думку суду, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Саме така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 березня 2016 року у справі №6-93цс16.

Таким чином, за результатами розгляду даної справи, суд вважає, що позивачами жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведено наявність у сукупності обставин про те, що на час укладання оспорюваного договору від 25.06.2003р., вони за станом здоров»я потребували догляду та сторонньої допомоги. Навпаки, ними зазначено, що лише протягом останніх трьох років 2015-2017р.р. вони стали потребувати догляду та утримання від відповідача. При цьому, ОСОБА_1 пояснила, що до 2015р. вона працювала і могла свою сім»ю матеріально утримувати та всім необхідним забезпечувати, також вони отримують доходи у вигляді пенсії. Не надано й медичних документів чи висновків на підтвердження обставин щодо необхідності отримання ними сторонньої допомоги. Також не доведено види матеріального забезпечення, які як на думку позивачів, повинен був здійснювати набувач майна відповідач відчужувачеві нерухомого майна.

Крім того, за паспортними даними позивачів, вони з 25.12.1981р. зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що свідчить про те, що вони мали на час укладення договору дарування квартири та й на даний час право на проживання у вказаному житловому помешканні. Також, доведеними є обставини про те, що позивачі тривалий час фактично проживають за вказаною адресою, враховуючи, що ця квартира належить на праві власності відповідачеві та його рідній сестрі ОСОБА_9 (дочка позивачів) з 21.06.2011р. При цьому, позивачами не доведено й обставин про те, що в них є потреба у переселенні до спірної квартири або ж про те, що відповідач чинить їм будь-які перешкоди у праві проживання у квартирі №22.

Також, як зазначалось вище, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі №6, що по вул. Різдвяна, 43 м. Черкаси ще з 11.07.2003р. і на даний час в ній проживає. Доказів про те, що дарувальник ОСОБА_2 проживав у даній квартирі після укладення договору дарування, - відсутні.

Як на думку суду, безпідставними є посилання позивача ОСОБА_1 про те, що квартира №6, що по вул. Різдвяна, 43 в м. Черкаси була придбана нею та іншим позивачем ОСОБА_2 21.06.2003р. за спільні кошти і, відповідно належала їм на праві спільної сумісної власності. Доказів, які підтверджують дані обставини, до суду не надано.

Крім того, суд вважає, що обставини, про які вказують позивачі про те, що відповідач на даний час має наміри здійснити подальше відчуження квартири №6 на невідому особу, тобто має місце, як на їхню думку, загроза втрати житла, - жодним чином не можуть впливати на правовідносини щодо укладення договору, що відбувся 25.06.2003р.

Відповідач та його представник надали до суду заяву про застосування строків позовної давності, зокрема, що передбачено ст.ст. 71, 76, 80 ЦК України в редакції 1963р.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України (в ред. 2003р.) позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як зазначалось вище, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в розумінні статті 3 ЦПК України, - не має, оскільки не обґрунтовано та не доведено, що їхні права чи інтереси порушені відповідачем ОСОБА_3, то, відповідно не підлягає до задоволення заява відповідача про сплив строку позовної давності.

Отже, у задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та, керуючись ЦК України в редакції 1963р., ЦК України, КпШС УРСР, правовими позиціями ВСУ, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 79, 88, 174, 209-223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_10