Справа № 567/467/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

секретар - Самолюк А.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Експересстор" про зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Острозького районного суду Рівненської області з позовом до ПП "Експресстор" про зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову вказує, що з 10 листопада 2014 року по 14 квітня 2016 року вона працювала у магазині «Наш Край» у місті Острог за адресою пр. Незалежності, 22, ПП «Експресстор». З моменту відкриття магазину з листопада 2014 року і до лютого 2015 року працювала прибиральницею, а в подальшому до дня звільнення продавцем бакалійних товарів. Проте з огляду на невиконання відповідачем законодавства про працю 13 квітня 2016 року подала заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України. У заяві просила звільнити її з 14 квітня 2016 року. Звільнено її було 14 квітня 2016 року, про що було видано наказ № 13-к від 14 квітня 2016 року, та ознайомлено під підпис також був внесений запис про її звільнення до трудової книжки. При звільненні їй було видано довідку від 14 квітня 2016 року № ЕК000000020 на підтвердження факту роботи та сукупного доходу за період з 01.11.2015 р. по 14.04.2016 р. Крім того, при звільненні було виплачено 253,82 грн., що включає: заробітну плату за березень 2016 року; заробітну плату за квітень 2016 року; компенсацію за невикористану відпустку; допомогу за час тимчасової непрацездатності (лікарняні) у квітні 2016 року.

Посилаючись на ч. ч. 1, 2, 4 ст. 48 КЗпП, п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників» зазначає, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, яка ведеться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі організації, або у фізичної особи понад пять днів. Зазначає, що відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, до трудової книжки вносяться відомості про звільнення працівника. При цьому записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Зазначає, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. В звязку з чим, відповідач зобов'язаний був вказати причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону, однак, це ним зроблено не було. З вказаних підстав запис її трудової книжки щодо звільнення з роботи відповідачем має бути виправлений: «Звільнена за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, ст. 38 КЗпП України». Крім того зазначила, що їй мала бути виплачена вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

При цьому в день звільнення їй повинна була бути видана належно оформлено трудова книжка та проведений розрахунок . Оскільки 14 квітня 2016 року їй не було виплачено вихідну допомогу та не проведено повний розрахунок, відтак невиплачена сума вихідної допомоги підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку. Окрім того в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки її було звільнено у квітні 2016 року для обчислення середньої заробітної плати мають враховуватись виплати за березень 2016 року та лютий 2016 року. Просить стягнути вихідну допомогу в розмірі 5 322,96 грн.

ОСОБА_4 просила стягнути на її користь середньоденну заробітну плату. При цьому зазначає, що середній заробіток має бути сплачений роботодавцем за кожен календарний день прострочення. Станом на момент подання цієї позовної заяви кількість цих днів 28, а тому сума середнього заробітку, яка підлягала стягненню із відповідача за час прострочення становила: 118,29 грн. х 28 = 3312,12 грн. В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення у розмірі 28802,97 гривень.

В звязку з чим просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, змінити формулювання причини звільнення з роботи, стягнути з відповідача вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки при звільненні, зобовязати відповідача внести виправлення до трудової книжки, виклавши його наступним чином: «звільнена за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору» ст. 38 КЗпП України.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. При цьому пояснив, що основною підставою для виникнення спору між сторонами є те, що відповідачем всупереч поданій його довірителькою 13.04.2016 р. на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП заяви про звільнення не було проведено звільнення в порядку, що встановлений відповідними нормами КЗпП. Зазначена норма КЗпП передбачає, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, право позивача звільнитись на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП виникає у разі, якщо відповідач не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У своїй заяві ОСОБА_1 вказала які саме приписи законодавства про працю, умови колективного та трудового договору не виконує відповідач. Вважає, що матеріали справи містять незаперечні свідчення невиконання відповідачем законодавство про працю, умов колективного чи трудового договору, а саме: систематичні вимоги відповідача про виконання позивачем роботи, не обумовленої трудовим договором; порушення вимог законодавства про працю щодо оплати праці, включаючи оплату роботи у нічний час, святкові дні, а також за надурочний час; порушення вимог законодавства про працю та трудового договору щодо тривалості робочого часу; порушення вимог законодавства про працю щодо надання перерви для відпочинку та харчування; порушення вимог законодавства про відпустки; порушення вимог законодавства про колективні договори; недотримання вимог законодавства в частині належного оформлення трудових відносин; недотримання встановленого законодавством порядку звільнення; порушення порядку обліку робочого часу; порушення вимог законодавства щодо охорони праці та протипожежної безпеки.

Зазначив, що між позивачем та відповідачем в період з липня 2015 р. по квітень 2016 р. було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивач зобовязана була виконувати роботу касира магазину «Наш Край», що підтверджується наказом про прийняття на роботу, наказом про звільнення, договором про повну матеріальну відповідальність, табелями обліку робочого часу працівників магазину. В той же час його довірителька ніколи не працювала касиром, оскільки з першого ж дня її працевлаштування відповідач поставив вимогу щодо виконання нею роботи продавця відділу бакалійних товарів. Відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував той факт, що позивач фактично виконувала роботу касира, і спростовував той факт, що вона не виконувала роботу продавця відділу бакалійних товарів. Отже, реально виконувана позивачем на вимогу відповідача робота не відповідає умовам трудового договору. Посилається на те, що відповідачем систематично порушувалось Законодавство України про працю яке покладає на відповідача цілу низку зобовязань щодо належної виплати заробітної плати. Проте, відповідачем такі зобовязання порушувались систематично та грубо.

У відповідача відсутній як колективний договір, так і нормативний акт, погоджений з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, який би визначав строк виплати заробітної плати. З огляду на це виплату заробітної плати відповідач здійснював на власний розсуд та нехтуючи трудовими правами позивача. Заробітна плата проводилась через проміжок часу, що перевищує шістнадцяти календарних днів, та пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідач, нехтуючи трудовими правами позивача, здійснював виплату заробітної плату виключно у тому розмірі, в якому вважав за потрібне у відповідному періоді. Так само відповідач ніколи не оплачував ОСОБА_1, як це передбачено ч. 1 ст. 106 КЗпП, надурочні роботи в подвійному розмірі.

Крім того, позивач протягом всього часу роботи у магазині «Наш Край» працювала повний час роботи магазину під час роботи касиром, а фактично продавцем відділу бакалійних товарів змінами за схемою «2 робочих дні через 2 вихідних за домовленістю із відповідачем. З огляду на власні релігійні переконання не працювала у суботу і цей день був завжди був вихідним для неї. Крім того робочий час магазину «Наш Край» встановлено із 08:00 до 23:00, тобто 15 годин на день, без перерв та вихідних. Правила трудового розпорядку, як і графіки змінності у відповідача відсутні, а час роботи працівників, визначається графіком роботи магазину «Наш Край». Таким чином у робочі дні позивач працювала по 15 годин на день кожні 2 дні із наступними 1 або 2 вихідними, а також той факт, що субота була у позивачки вихідним днем, щотижня вона працювала не менше 4 днів, а отже 60 годин, що є порушенням ч. 1 ст. 50 КЗпП.

Посилається на те, що відповідачем грубо порушено вимоги ст. 66 КЗпП де працівникам надається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва не включається в робочий час. ОСОБА_4 відповідачем не виконується законодавство про працю в частині порядку надання відпусток, зокрема, прямо порушуються приписи ст. 10 Закону про відпустки та ст. 79 КЗпП. Зазначає, що ч. 1 ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 29 КЗпП передбачено обовязок відповідача до початку роботи за укладеним трудовим договором ознайомити позивача із умовами колективного договору. Проте, з огляду на відсутність у відповідача укладеного колективного договору зазначений обовязок ним також виконаний не був.

Так, згідно із ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Отже, між позивачем та відповідачем в період з листопада 2014 р. по липень 2015 р. існував трудовий договір в розумінні вказаної норми КЗпП, оскільки ОСОБА_1 зобовязувалась виконувати роботу щодо прибирання приміщення магазину «Наш Край», дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку цього магазину, а відповідач зобовязувався забезпечити виплати їй щомісячної заробітної плати за це. Неналежне оформлення відповідачем трудових відносин у період з листопада 2014 р. по липень 2015 р. фактично виключає можливість виконання відповідачем будь-яких приписів законодавства про працю, оскільки виконання цих приписів можливо лише щодо працівників, з якими належним чином оформлені трудові відносини. А отже, в період з листопада 2014 р. по липень 2015 р. відповідачем щодо позивача недотримувались жодні норми чинного на той момент законодавства про працю.

Зазначив, що відповідач не звільняв ОСОБА_1, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП, а звільнив її відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП. Разом із тим такі дії відповідача прямо суперечать приписам чинного законодавства України.

Фактично, враховуючи зміст ст. 38 КЗпП відповідач після подання йому заяви мав право або звільнити ОСОБА_1, або відмовити у задоволенні заяви, з огляду на те, що, на його думку, заява є безпідставною.

Вважає, що звільнення ОСОБА_1 проведено з власної ініціативи відповідача та в порушення вимог КЗпП.

Щодо позиції представника відповідача по справі пояснив, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, вимоги про стягнення середнього заробітку та вихідної допомоги, які є частиною заробітної плати в розумінні ст. 94 КЗпП, взагалі будь-яким строком позовної давності не обмежуються. Що ж стосується вимоги про зміну формулювання підстав звільнення, то для неї встановлено 3-місячний строк для звернення до суду, який ОСОБА_1 було дотримано.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечила щодо позову просила суд відмовити в його задоволенні. Суду пояснила, що підстав для звільнення позивачки згідно ч.3 ст.38 КЗпП України адміністрація магазину не вбачала, а тому вона була звільнений на підставі ст.38 КЗпП України, хоча заяви про це вона не подавала. ОСОБА_1 виплачений розрахунок при звільненні відразу ж після його нарахування, а тому вважає, що підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також вихідної допомоги відсутні. В задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Пояснила, що каса магазину «Наш Край» обладнана електронним реєстратором розрахункових операцій. Пояснювала, що ні посадової інструкції, ні правил трудового розпорядку у ПП "Експресстор" немає відносно ОСОБА_1 Графіку відпусток ПП "Експрестор" не затверджено.

Подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Зазначила, що як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 звернулась до суду 12 травня 2016 року. Посилається на те, що як зазначає ОСОБА_1 в своїй позовній заяві та враховуючи її пояснення, роботодавець систематично порушував її права. Починаючи з моменту працевлаштування і аж до дня звільнення вона працювала прибиральницею, а не касиром. Зазначені вище обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 було відомо про порушення її прав як працівника ще з моменту працевлаштування, однак до суду вона звернулась лише у травні 2016 року. Посилається на ст.233 КЗпП України відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного ( міського ) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. У разі пропуску строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» зясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з тих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав. Враховуючи те, що ОСОБА_1 пропустила тримісячний строк для звернення до суду за захистом свого, як вона вважає порушеного права, про поновлення строків для звернення до суду та поважність причин пропуску строку не клопотала вважає, що в задоволенні позову слід відмовити по причині пропуску строків позовної давності. Просить суд відмовити з задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив в задоволенні позову відмовити, вказуючи на його безпідставність.

Допитана в якості свідка по справі позивач ОСОБА_1 суду показала: що вона працювала в магазині «Наш край» з самого початку його відкриття з 10 листопада 2014 року. Прийшовши на роботу їй запропонували посаду продавця магазину. Так як вона віруюча людина та не може працювати в пятницю та суботу до заходу сонця, працювала 2 години ранком та 2 години ввечері. Перший місяць, як магазин відкрився вона взагалі працювала по 12-15 годин кожний день. Так як в магазині проводився ремонт приходилось все прибирати, носити товари. 21 листопада 2014 року, коли магазин відкрився вона ще місяць працювала в такому режимі по 12 годин, а не по 4 години, як це повинно було бути. Заробітна плата повинна була становити 700 гривень. Згодом їй запропонували перейти на посаду продавця з умовою, що вона не буде працювати в суботу. Продавцем треба було працювати 2 дні через два та по 15 годин зміна. Їй приходилось працювати по дві та три зміни. Обідньої перерви не було можливості використати. Ні святкові ні вихідні дні не оплачувались. В тому залі де вона працювала була дуже висока температура, так як там знаходилось дві печі. Продавцем вона почала працювати з лютого-березня 2015 року. В 2015 році їй дали відпустку, перед відпусткою вона написала заяву про переведення її на посаду продавця. Через два дні вона переписала дану заяву на посаду касира. В результаті чого вона працювала продавцем, касиром вона не працювала. 07.02.2016 року їй запропонували написати заяву на звільнення. Але потім з власницею вони погодили умови подальшої співпраці. Але вона на другий день захворіла та вимушена була піти на лікарняне. Після виходу з лікарняного їй поставили робочими днями четвер та пятницю, в звязку з чим вона вирішила написати заяву на звільнення. Її робоче місце, як продавця знаходилось в бакалійному відділі. Запевняє суд, що вона ні дня не працювала на касі. Працювала вона на даній роботі з листопада 2014 року на підставі усного договору з власницею магазину. Робочий час її становив з 08 год. до 23 години. Заробітну плату вона отримувала готівкою, виплачував її директор, писали в зошиті прізвище, суму та підпис. Коли працювала прибиральницею отримувала у відповідача заробітну плату в розмірі приблизно 800 грн., а також підпорядковувалась правилам трудового розпорядку, тобто працювала виключно у години роботи вказаного магазину.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона працювала разом з ОСОБА_1 в магазині «Наш Край» ще до офіційного його відкриття, яке відбулося 21 листопада 2014 року. ОСОБА_1 була прийнята на роботу в магазин на посаду прибиральниці. Пізніше була переведена на осаду продавця в відділ бакалії. Працювала вона з 8 години ранку до 23 години два дні через два. Зазначила, що ОСОБА_1 ніколи не працювала касиром. Каса в магазині знаходиться при вході в магазин, там продаються алкогольні та тютюнові вироби. ОСОБА_1 працювала в тому відділі де продають ковбасні вироби, крупи, олію. Аванс нам платили першого числа, а заробітна плата 15 числа. Працювали вони згідно графіку, який був затверджений адміністрацією магазину. Відповідач завжди проводив виплату авансу за відповідний місяць після його закінчення. Чи велися табелі робочого часу вона не бачила, але знає що на кожному підприємстві повинні вестись. В магазині велися відомості про нараховану заробітну плату, де вони ставили підписи. У відомостях були відображені всі нарахування, відображена заробітна плата в тому числі її та позивачки.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що вона знайома з позивачкою по справі ОСОБА_1 Стверджує, що ОСОБА_1 почала працювати в магазині «Наш Край» ще до його відкриття. Потім, як він відкрився, вона працювала продавцем. Працювала вона у відділі бакалії, де продають ковбаси з 8 години до 23 години. Вона часто заходила в магазин де працює ОСОБА_1 після обіду. Ніколи не бачила, щоб ОСОБА_1 працювала на касі. ОСОБА_1 працювала в тому відділі де знаходяться холодильна вітрина, кондиціонер, духова шафа де печуться пиріжки. Вона неодноразово заходила в магазин як і біля 21 години так і 22 години та бачила там ОСОБА_1 на робочому місці.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що при зустрічі їй розповів ОСОБА_2 про те, що до нього звернулась його знайома, яка працювала в магазині «Наш Край» яка розповіла, що там відбуваються порушення трудового законодавства з боку роботодавця по відношенню до найманих працівників. Він готував заяву для позивачки по справі про її звільнення на підставі КЗпП. ОСОБА_1 підписала дану заяву та віднесла її роботодавцю.

14.04.2016 року пізно ввечері вона заходила в магазин «Наш Край», так як мала на меті дещо придбати, побачила там позивачку та здивувалась, що вона ще там працює, по скільки була впевнена що вона вже звільнилась. Якось в розмові вона запитала ОСОБА_2 про те чи звільнилась ОСОБА_1, на що він відповів що так звільнилась. Тоді вона повідомила його про те, що заходила в даний магазин з приводу покупки продуктів пізно ввечері біля 22 год.30 хв., де бачила там ОСОБА_1 та в неї залишилась ще з того дня квитанція з магазину. Тоді ОСОБА_2 повідомив їй, що можливо буде з цього приводу звертатись до суду, попросив зберегти квитанцію. Вона не дуже часто заходила в даний магазин, але ніколи не бачила там на касі ОСОБА_1, вона була в тому відділі де продаються продовольчі товари.

Свідок ОСОБА_9 суду показала: вона працювала разом з ОСОБА_1 в магазині «Наш край» з 2014 року по 2015 рік. Знає, що в зимовий період ОСОБА_1 працювала прибиральницею. Вона сама в магазині працювала на заміну, виходила на роботу коли треба було когось підмінити по дзвінку. Свого розкладу вона не мала. Працювала на кухні декілька раз, в бакалійному відділі та касиром. Стверджує, що ОСОБА_1 працювала в другому бакалійному відділі магазину. Її робочий день становив з 8 години ранку до 23 години вечора і це кожного дня. Коли ОСОБА_1 працювала прибиральницею, вона прибирала всю територію та всі відділи магазину. Сама вона могла працювати декілька днів підряд з 8 години ранку до 23 години вечора.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 у періоди з 13.07.2015 року по 14.04.2016 року позивач перебувала у трудових відносинах ПП «Експресстор» (а.с.58- 59).

Відповідно до наказу ПП «Експресстор» № 23-к від 13.07.2015 року ОСОБА_1 прийнято на посаду касира у магазин «Наш Край» м. Острог вул. Незалежності. 22 з 13 липня 2015 року зі встановленням посадового окладу згідно штатного розпису. ( а.с.116).

13.07.2015 року між ПП «Експресстор» в особі директора ОСОБА_10Ю, та ОСОБА_1 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.( а.с.117).

Судом встановлено, що ОСОБА_1, 13 квітня 2016 року звернулась до ПП «Експресстор» з заявою про її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КзпП в звязку з невиконанням власником або уповаженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Просила звільнити її з 14.04.2016 року з посади касира міні-маркету «Наш край» у місті Острог за адресою пр-кт Незалежності,22, видати їй належним чином оформлену трудову книжку та надати копію наказу про звільнення, провести з 14.04.2016 року повний розрахунок у порядку та строки встановлені ст. ст. 44,47, 116 КзпП, а також виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки, видати їй відповідно до ст.49 КЗпП довідку про роботу та заробітну плату. (а.с. 8).

14.04.2016 року ПП «Експресстор» було видано наказ № 13-к про звільнення ОСОБА_1, касира магазину «Наш край» м. Острог пр. Незалежності 22 з 14 квітня 2016 року за власним бажанням ст.38 КЗпП України. Бухгалтерії провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 і виплатити їй компенсацію за невикористану відпустку. ( а.с.9).

Відповідно до довідки від 14.04.2016 року № ЕК000000020, виданої ОСОБА_1 про те, що вона працювала в ПП «Експресстор» з 13.07.2015 року по13.04.2016 рік на посаді касира. Її сукупний дохід з 01.11.2015 р. по 14.04.2016 р. склав 10213,05 грн. ( а.с.10).

Відповідно до картки рахунку за 13.07.2015 -14.04.2016 рр. ПП «Експресстор» ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата та здійснювались відповідні відрахування. ( а.с.120-123).

Згідно табелів робочого часу ОСОБА_1 працювала ПП «Експресстор» в період часу з липня 2015 року по14 квітня 2016 року включно. ( а.с.130-140).

Згідно відомостей на виплату грошей ПП «Експерсстор» № 101 за липень 2015 року, № 109 за серпень 2015 року,118 за серпень, 2015 року,126 за вересень 2015 року,134 за вересень 2015 року, № 144, № 153 за жовтень 2015 року, № 161, № 171 за листопада 2015 року, № 181, «№ 4 за грудень 2015 рок, № 12, №19 за січень 2016 року, № 29, № 36 за лютий 2016 року,№ 44 за березень 2016 року, № 56, № 57, № 58 за квітень 2016 року ОСОБА_1 нараховувалась та здійснювалась виплата заробітної плати та з неї здійснювались відрахування.( а.с.141-159).

Судом встановлено що в порушення ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата проводилась через проміжок часу, що перевищує шістнадцяти календарних днів, та пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Окрім того, ч. 3 ст. 54 КЗпП називає роботу з 10 години вечора до 6 години ранку роботою в нічний час. Враховуючи те, що відповідно до графіку роботи магазин «Наш Край» працює до 23 години вечора, робота з 22 до 23 години вечора є роботою в нічний час. Відповідно до ст. 108 КЗпП України така робота оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час. Проте як свідчать надані відповідачем документи, жодних доплат ОСОБА_1 за роботу у нічний час не отримувала. ОСОБА_4 відповідач не оплачував позивачу як це передбачено ч. 1 ст. 106 КЗпП надурочні роботи в подвійному розмірі, що також підтверджується документами наявними у матеріалах справи. ОСОБА_4 ОСОБА_1 не оплачувалоась робота в святкові дні в підвищеному розмірі як це встановлено ст. 107 КЗпП України. Позивач 14 жовтня 2015 р. та 08 березня 2016 р. працювала у святкові дні і це зафіксовано у табелях обліку робочого часу за жовтень 2015 р. та березень 2016 р.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 протягом всього часу роботи у магазині «Наш Край» працювала повний час роботи магазину. Під час роботи касиром, а фактично продавцем відділу бакалійних товарів працювала змінами за схемою «2 робочих дні через 2 вихідних. Позивач з огляду на власні релігійні переконання не працювала у суботу і цей день був був вихідним для неї. Крім того, як випливає із наявних у матеріалах справи письмових доказів: повідомлення відповідача міському голові м. Острог від 03.12.2014р. та декларації відповідності матеріально-технічної бази від 03.12.2014 р., фотографії графіку робочого часу магазину «Наш Край», що розміщений на вході у приміщення магазину, робочий час магазину «Наш Край» встановлено із 08:00 до 23:00, тобто 15 годин на день, без перерв та вихідних.

Правила трудового розпорядку, як і графіки змінності у відповідача відсутні, час роботи працівників, що підтвердили усі допитані свідки, визначається графіком роботи магазину «Наш Край». Таким чином у робочі дні ОСОБА_1 працювала по 15 годин на день. Враховуючи те, що позивач працювала кожні 2 дні із наступними 1 або 2 вихідними, а також той факт, що субота була вихідним днем, щотижня позивач працювала не менше 4 днів, а отже 60 годин.

Відповідно до ст. 66 КЗпП працівникам надається перерва для відпочинку і харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва не включається в робочий час. Перерва для відпочинку і харчування повинна надаватись, як правило, через чотири години після початку роботи. Таким чином досліджені докази в судовому засіданні в свої сукупності вказують на те, що ПП "Експресстор" не було дотримано вимоги ст. 66 КЗпП, чим грубо порушено права позивача.

В той же час тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень, що прямо закріплено у ч. 1 ст. 50 КЗпП. Підприємства при укладені колективного договору можуть виключно зменшувати тривалість робочого часу працівників (ч. 2 ст. 50 КЗпП). З огляду на це робота позивача протягом 60 годин на тиждень є грубим порушенням норм законодавства про працю.

В порушення вимог ч. 4 ст. 79 КЗпП чим передбачено черговість надання відпусток та визначенням графіку, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників ПП "Експесстор" не затверджено графіку відпусток працівникам. ОСОБА_4 про відпустки у ч. 12 ст. 10 передбачає, обовязок власника або уповноваженого ним органу вести облік відпусток, що надаються працівникам.

Вимогами ст. 11 КЗпП України передбачено що на всіх підприємствах, які використовують найману працю, між власником або уповноваженим ним органом і трудовим колективом або уповноваженим ним органом повинен укладатися колективний договір, яким регулюються виробничі, трудові та соціальні відносини трудового колективу з адміністрацією підприємства. Текст колективного договору не було подано відповідачем відповідно до ухвали суду про витребування доказів. При цьому представник ПП "Експесстор" у судових засіданнях пояснила, що колективний договір відповідачем не укладався, а тому наданий бути не може.

Статтею 161 КЗпП передбачено, що власник або уповноважений ним орган розробляє за участю професійних спілок і реалізує комплексні заходи щодо охорони праці відповідно до Закону України «Про охорону праці» і такий план заходів щодо охорони праці включається до колективного договору. Відповідачем не надано жодного доказу, що підтверджує виконання зазначеної норми закону.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 підставно просила відповідача звільнити її за п. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства, а саме щодо виконання роботи не обумовленої трудовим договором, а також порушень вимог ч.1 ст. 50 та ст.52 КЗпП щодо тривалості робочого часу, вимог ст.66 КЗпП щодо надання перерви для відпочинку та харчування та умов колективного чи трудового договору.

Суд, заслухавши позивачку, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача, свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності вважає, що позовні вимоги доведені та підлягають до задоволення в повному обсязі.

За змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Зокрема в судовому засіданні встановлені факти невиконання відповідачем законодавство про працю, умов колективного чи трудового договору, а саме: вимоги відповідача про виконання позивачем роботи, не обумовленої трудовим договором; порушення відповідачем вимог законодавства про працю щодо оплати праці, включаючи оплату роботи у нічний час, святкові дні, а також за надурочний час; порушення відповідачем вимог законодавства про працю та трудового договору щодо тривалості робочого часу; порушення відповідачем вимог законодавства про працю щодо надання перерви для відпочинку та харчування; порушення відповідачем вимог законодавства про відпустки. Відповідачем на неодноразові запити суду не надоно колективний договір.

Звільнення ОСОБА_1 проведено ПП «Експресстор» з власної ініціативи та в порушення вимог КЗпП України. В той же час, в Україні діє Конвенція МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року .

Стаття 3 Конвенції-158 зазначає, що вона поширюється на випадки звільнення та припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця. Оскільки ОСОБА_1 не ініціювала припинення трудових відносин відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП та її звільнення не відбувалось на підставі заяви, то звільнення відбулось з ініціативи відповідача. Відповідно до статті 4 Конвенції-158, встановлено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. При цьому п. «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції-158 встановлює, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції-158, лежить на роботодавці. Проте, ПП «Експресстор» не надано жодного доказу, який би свідчив про наявність хоча б якихось законних підстав для звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 38 КЗпП.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору праціникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП. Частина 1 ст. 116 КЗпП передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

При звільненні ОСОБА_1 14 квітня 2016 року ПП «Експресстор» не було виплачено вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку та не було проведено повний розрахунок у день звільнення, відтак невиплачена сума вихідної допомоги підлягає стягненню.

ОВідповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП, передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому оскільки у конструкції ч.1 ст.117 КЗпП України законодавцем вжито словосполучення « за весь час затримки», середній заробіток має бути сплачений позивачу за кожен календарний день прострочення.

За постановою ВерховногоСуду України, від 20.11.2013 року під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а вразі проведення його до розгляду справи по день постановлення рішення». Отже кількість днів прострочення станом на день розгляду справи в суді зросла до 349.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 п. 21 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що для розрахунку середнього заробітку слід використовувати Постанову Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Цей же висновок випливає із змісту пп.пп. «є» та «л» п. 1 Порядку, які вказують, що норми Порядку застосовуються для обчислення середньої заробітної плати для визначення вихідної допомоги працівнику, а також інших випадків, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені здійснюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 було звільнено у квітні 2016 року для обчислення середньої заробітної плати мають враховуватись виплати за березень 2016 року та лютий 2016 року.

Відповідно до довідки від 14.04.2016 року № ЕК000000020 середня заробітна плата обчислена відповідно до вимог п. 2 Порядку становить 1774,32 грн. Отже, мінімальний розмір вихідної допомоги, яку ПП «Експресстор» мав сплатити ОСОБА_1 становить: 1774,32 грн. х 3 місяці = 5322,96 грн.

Крім того п. 5 Порядку передбачає, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При розрахунку середньої заробітної плати позивачки суд виходить з наступного.

Відповідно до довідки ПП «Експресстор» від 14.04.2016 року № ЕЛ000000020 заробітна плата ОСОБА_1 у лютому 2016 року становила 1725,00 гривень, у березні 2016 року становила 1803,41 гривні. Кількість відпрацьованих робочих днів ОСОБА_1 в лютому 2016 року становить 21 робочих дні, у березні 2016 року 22 робочих дні, відтак 1725,00+1803,41 :43= 82,53 грн.

Станом на момент розгляду справи в суді по день постановлення рішення кількість цих днів становить 349, а тому сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню із відповідача за час прострочення становить: 82,53 грн х 349 = 28802,97 гривень.

Щодо заяви представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, які передбачені ст. 233 КЗпП дане посилання є безпідставним.

Статтею 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вимоги про стягнення середнього заробітку та вихідної допомоги які є частиною заробітної плати в розумінні ст. 94 КЗпП, будь-яким строком позовної давності не обмежуються, про що прямо зазначено у ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Щодо вимоги про зміну формулювання підстав звільнення, то для неї встановлено 3-місячний строк для звернення до суду, який було дотримано ОСОБА_1

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_11 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 : «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237- 1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався». Зважаючи на позицію КСУ, що відображена у Рішенні щодо позовної давності, тримісячний строк позовної давності щодо позову ще навіть не розпочався, так як ПП «Експресстор» на цей час із ОСОБА_1 фактично не розрахувався в частині виплати вихідної допомоги та середнього заробітку. Підставою позову ОСОБА_1 є факти неправомірного звільнення її відповідачем та невиплати належної вихідної допомоги та повязаних із цим виплат, таким чином строк позовної давності розраховується не щодо порушень відповідачем вимог законодавства про працю, а щодо порушення відповідачем порядку звільнення позивача та проведення розрахунку. Оскільки про факт порушення своїх відповідачем порядку звільнення та проведення розрахунку ОСОБА_1 стало відомо лише 14 квітня 2016 р., то звернення до суду ОСОБА_1 здійснено із дотриманням строків, встановлених ст. 233 КЗпП, а отже, строк позовної давності пропущений не був.

Отже, судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України з вини відповідача ОСОБА_1 не були виплачені належні їй суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до із п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають серед іншого із трудових відносин.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 57 ЦПК України визначено, що дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами с будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи те, що незважаючи на заяву ОСОБА_1 про звільнення її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, її звільнено за власним бажанням, хоча відповідач не мав права у даному випадку самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, що свідчить про порушення відповідачем трудового законодавства, суд дійшов висновку про зміну формулювання звільнення ОСОБА_1 зі ст. 38 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, зобов'язавши ПП «Експресстор» змінити формулювання причини звільнення у трудовій книжці ОСОБА_1, а також стягнути вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про існування правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при зверненні до суду було оплачено судовий збір в сумі 580 грн., який відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 38, 44, 47, 48, 116, 117 КЗпП України суд,

вирішив:

позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Експересстор" про зміну формулювання причини звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити .

Зобовязати приватне підприємство «Експресстор» змінити формулювання причини звільнення у трудовій книжці ОСОБА_1 виклавши його наступним чином звільнена за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з приватного підприємства «Експресстор» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 5322 гривень 96 копійок та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 28802 гривень 97 копійок.

Стягнути з приватного підприємства «Експресстор» на користь ОСОБА_1 580 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_12