Провадження № 22-ц/773/122/17 Категорія: 48 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

за участю секретаря Концевич Я.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, покликаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

Представник позивача в ході розгляду справи в суді апеляційної інстації апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримали, просили задовольнити, тоді як відповідач просив її відхилити, з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1999 року по 2013 рік ОСОБА_3 з ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_4, яка проживає з матір'ю. В свідоцтві про народженя НОМЕР_1 від 22 жовтня 2007року батьком дитини значиться відповідач ОСОБА_2

Відповідач в 2013 та в 2015 роках надавав згоду на тимчасовий виїзд дочки за кордон, однак, на даний час, відмовляється його надавати.

Статею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст.155 СК України).

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

У п. 3 підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених норм права, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може мати місце за рішенням суду лише у випадку відсутності згоди одного з батьків.

Крім того, в рішенні суду повинно бути обов'язково зазначено державу прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

З пояснень відповідача встановлено, що він неодноразово надавав дозвіл на виїзд дитини за межі України і не заперечує проти такого виїзду дитини і надалі, однак позивач просила надати дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації на постійне місце проживання, на що він не погодився.

Разом з тим, позивач всупереч чинному законодавству не зазначила в яку країну вона має намір вивезти дитину та на який термін, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, на тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька строком на сім років, не зазначивши конкретної країни перебування, суперечать вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків може бути із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування лише на разовий виїзд, а не на виїзд до досягнення дитиною певного віку без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, оскільки кожного разу для виїзду за кордон необхідні нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду, в той час як ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на термін сім років до Республіки Польща, Республіки Білорусь, Російської Федерації та країн Шенгенської угоди до досягнення дитиною повноліття, що повністю позбавить ОСОБА_2 можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді