Справа № 426/1067/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року м.Сватове

Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Скрипника С.М.,

при секретарі Брайловській М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сватове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей про надання дозволу про виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.2003 по 20.02.2013 р. Шлюб між ними розірвано. Від цього шлюбу вони мають двох неповнолітніх доньок - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. З часу розірвання шлюбу діти постійно мешкають з нею. Вона та її діти є вимушеними переселенцями з зони АТО. До 22.07.2014 вони мешкали та зареєстровані у місті Луганську. На неконтрольованій владою території України проживають її батьки, яких вона та діти не бачила майже три роки. У зв'язку з цим у них склалася складна ситуація: вона не має можливості вивозити дітей на тимчасово неконтрольовану владою територію України до м. Луганська, щоб відвідати родичів, які там залишилися та за межі України до Російської Федерації, для відпочинку (оздоровлення) та спілкування з батьком дітей та родичами, що там мешкають. Зазначені обставини вказують на необхідність надання відповідачем згоди на виїзд дитини за межі України та надання дозволу на виготовлення проїзних документів для дітей. Однак відповідач також покинув зону АТО та постійно мешкає на території Російської Федерації і не має можливості приїхати на Україну, щоб видати на її ім'я дозвіл на виїзд дітей, тим паче, що такі дозволи оформлюються окремо на кожну поїздку. Вона зверталася до відповідача проханням надати такий дозвіл, однак він пояснив, що не проти надати дозвіл, проте не має можливості прихати до України. Для оформлення такого дозволу в Російській Федерації йому потрібні свідоцтва про народження дітей. Однак вона не може надати оригінали цих документів до Російської Федерації.

Просить суд надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення на тимчасово неконтрольовану владою територію України до міста Луганська та за межі України до Російської Федерації доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без згоди батька до досягнення ними шістнадцятирічного віку та на виготовлення документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позивач у судове засідання не з'явилася, про дату та час судових засідань була повідомлена належним чином. Суду надала клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.7-8).

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та час судових засідань був повідомлений, засобами поштового зв'язку до суду надійшло клопотання відповідача, згідно якого відповідач зазначає, що в повній мірі довіряє позивачці у питанні вивозу їхніх спільних дітей за територію України та визнає позов у повному обсязі та просить задовольнити позов (а.с.37-41).

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, надавши суду заперечення проти позову, згідно якого просить позов залишити без задоволення.

Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Луганська від 20 лютого 2013 року (а.с.18-19).

Згідно копій свідоцтв про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14,15).

З позовної заяви вбачається, що вона позивач має намір на деякий час виїжджати до родичів в м. Луганськ та до Російської Федерації. У вказані поїздки вона планує брати дітей з собою. До м. Луганська вона планує поїхати, щоб відвідати своїх батьків, а до Російської Федерації - для оздоровлення, відпочинку та також для відвідування родичів та батька дітей, на підтвердження чого належних та допустимих доказів суду надано не було.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач стверджує та в своєму клопотанні відповідач зазначає, що він не проти надати дозвіл на виїзд дітей за кордон. Таким чином, відсутній сам спір між батьками про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували відмову батька дітей надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дітей за кордон суду не надано, так само і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дітей за кордон через невстановлену законом процедуру. Тобто це свідчить про те, що підстави для надання суду дозволу на виїзд дітей за кордон - відсутні.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дітей за кордон, а саме не надано доказів, що діти потребують лікування чи оздоровлення, про стан їх здоров'я, чи то рекомендації лікаря саме в Російській Федерації, не зазначений конкретний час перебування дітей за кордоном, а також не зазначено які саме родичі, їх місце знаходження, перебування. Про відмову або ігнорування батьком дитини надання такого дозволу матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд вважає, правових підстав для надання дозволу на виїзд дітей за кордон не вбачається.

Крім того, докази, які були надані позивачем, а саме: копія переписки в мережі інтернет (а.с.9), не підтверджують достовірно мету виїзду, конкретні терміни виїзду та повернення дітей з-за кордону.

Беручи до уваги правову позицію, викладену в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року по справі№6-33303ск15, в рішенні суду повинно бути зазначено конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; враховано визначену ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не визначено конкретної строкової поїздки та часу перебування у ній дітей, позивач фактично просить надати дозвіл на неодноразові виїзди дитини за кордон України без згоди батька, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Суд також враховує, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Крім того, питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року,та окремого дозволу не потребує оскільки є окремою процедурою, не пов'язаною з наданням згоди одного з батьків безпосередньо на виїзд дитини за кордон у супроводі іншого з батьків (п. 2 ст. 7 Порядку), тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 4, 10, 11, 57- 60, 212 - 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей про надання дозволу про виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Сватівський районний суд терміном десять днів з дня його оголошення, а особами, які не були в судовому засіданні в цей же термін і в цьому ж порядку з дня отримання ними копії рішення суду.

Суддя: С.М.Скрипник