АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1225/17 Справа № 175/5531/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6, треті особи: Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ОСОБА_7 про визнання недійсними та скасування рішень Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та внесення відповідного запису до державного реєстру, відновлення меж земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_6, треті особи: Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, ОСОБА_7 про визнання недійсними та скасування рішень Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та внесення відповідного запису до державного реєстру, відновлення меж земельної ділянки - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду і ухвалити нове, задовольнивши їх позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області №84/113 від 31.07.1997 року ОСОБА_8 приватизувала земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, площею 0,25 га та 0,01 га, що підтверджується Державним актом про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 (том 1 а.с.23). В процесі підготовки документації із землеустрою ОСОБА_8 встановила, що площа її земельної ділянки менша ніж зазначено у Державному акті, а межові знаки знищено, однак за захистом своїх прав до компетентних органів не зверталася.

02 квітня 2004 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов'язки, що належать їй на час посвідчення заповіту та будуть належати на день смерті вона заповідала позивачам по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Позивачі у встановлений законом строк звернулися до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, внаслідок чого була відкрита спадкова справа.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2013 року визнано за ОСОБА_4 та за ОСОБА_5 право власності за кожною на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,25 га, розташовану на території Новоолександрівської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі та у межах визначених Державним актом на право приватної власності на землю серії ДП Дн №017102; в задоволені решти позовних вимог відмовлено (том 1 а.с.30-33). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2013 року, вказане рішення залишено без змін (том а.с.34-37).

Рішенням 30 сесії 6 скликання Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 27 листопада 2013 року «Про погодження технічної документації без підпису сусіда, ОСОБА_6», погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані в межах населеного пункту АДРЕСА_2 на території Новоолександрівської сільської ради без підпису сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (том 1 а.с.38).

Після набрання рішенням суду чинності, на замовлення представника позивачів, ТОВ «Дніпр Обл Зем Агенція» була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1. Зокрема 17.06.2014 року були встановлені межові знаки та виготовлена інша кадастрова документація. Звернувшись до Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, з заявами про погодження технічної документації, позивачі отримали відмову в погоджені технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташований в с. Новоолександрівка по АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням 35 сесії 6 скликання Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 11 липня 2014 року «Про погодження технічної документації ОСОБА_5 та ОСОБА_4» (том 1 а.с.39). В обґрунтування відмови, Новоолександрівська сільська рада в своєму рішенні зазначила, що геодезистами ТОВ «Дніпр Обл Зем Агенція» були встановлені межові знаки земельної ділянки по АДРЕСА_1 без урахування того, що земельна ділянка (померлої ОСОБА_8) заходить на земельну ділянку ОСОБА_6 (АДРЕСА_2), якій вже присвоєно кадастровий номер; окрім цього зазначено, що земельна ділянка померлої ОСОБА_8 не співпадає з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 07.10.1997 року.

Так, за результатами перевірки технічної документації 14.08.2014 року державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області було прийнято рішення №РВ-014 про відмову у внесенні відомостей до ДЗК, оскільки в технічній документації позивачів відсутні відомості щодо погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками, а перетин з ділянкою НОМЕР_2, площа співпадає на 4,6836% (том 1 а.с.40).

Відповідно до висновку № 5977-15 судової земельно-технічної експертизи складеної 15 червня 2016 року (том 1 а.с.31-43), розміри фактично зайнятих під землекористування земельних ділянок розташованих за адресою АДРЕСА_1 не відповідають державним актам на право власності на землю, технічній документації із землеустрою та нормативно-правовим актам. Згідно графічних матеріалів складених за результатами виконаних топографо-геодезичних вишукувань, земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 не накладаються, тобто межу земельних ділянок не порушені. Згідно графічних матеріалів складених за результатами виконаних топографо-геодезичних вишукувань, земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 накладається на земельну ділянку НОМЕР_3: по фактичному користуванню на 91,69 кв.м.; згідно даних внесених до Державного земельного кадастру на 114,03 кв.м. Відповідно до рішення №РВ-014 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 14 серпня 2014 року та протоколу № ПП-014 проведення перевірки електронного документа від 14 серпня 2014 року, площа накладення земельних ділянок НОМЕР_4 та НОМЕР_3 складає 117,09 кв.м.

Рішення Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району/області відносно спірного питання не приймалось. Спірні питання на теперішній час урегульовані Наказом Державного комітету із земельних ресурсів (Держкомзем) України № 376 від 18.05.2010 року, яким затверджена Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм встановлення (відновлення), меж земельних ділянок на місцевості.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків,їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (п.4.1 Інструкції).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вибрали невірний спосіб захисту своїх майнових прав та на момент розгляду справи, ними не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, яким чином відповідачі порушують їх права, як власників суміжної земельної ділянки, а встановлення нових меж земельних ділянок свідчить, що дане питання не відноситься до компетенції суду, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1ї ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно зі статтею 125 ЗК України 2001 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини другої, третьої статті 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст.. 391 ЦК України та ст.. 155 ЗК України 2001 року власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За таких обставин порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 18 травня 2016 року №6-558цс15.

Крім того, слід зазначити, що документи, які посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року, дію якої зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку.

Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України; нормативно-правовий акт № 10 від 15 лютого 1993 року наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних ділянок, що передаються в приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація з землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Також слід зазначити, відповідно до п. 1.14 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647 (далі - Інструкція), довгострокові межові знаки передаються на зберігання власнику земельної ділянки, про що складається відповідний акт, один примірник якого додається до технічної документації, другий передається виконавцю робіт, третій - видається разом з державним актом власнику земельної ділянки. За порушення чи знищення межових знаків власник земельної ділянки попереджається про відповідальність.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості стосовно того, що позивачі або відповідачі притягувалися до відповідальності за порушення межових знаків земельних ділянок.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2013 року встановлено, що літня кухня площею 29,35 кв.м. під літ.Б, а також бетонна підмостка, шириною 0,5 м. були побудовані до 1975 року і внесені в господарську книгу, так само як і вбиральня літ.В, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06 березня 1990 року, виданого на ім'я ОСОБА_9 та технічним паспортом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за 2002 рік, який було виготовлено для укладання договору довічного утримання від 04 лютого 2003 року, з якого вбачається, що дерев'яний паркан розташований на бетонному фундаменті по всій довжині та ширині дворової частини, а також побудовані на цьому фундаменті літня кухня та туалет. Вказані будівлі існували і на час отримання померлою ОСОБА_8 Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, спору щодо меж між її земельною ділянкою та сусідньою земельною ділянкою, якою користувалася ОСОБА_9 на час отримання Державного акту на право власності не існувало, що підтверджується актами встановлення меж земельної ділянки, що передається у приватну власність громадянці ОСОБА_8

Виходячи з наведеного вбачається,що порушення прав або інтересів позивачів відсутні, у зв'язку з тим, що попередніми власниками суміжних земельних ділянок ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було належним чином погоджено межі земельних ділянок. Відповідачі жодним чином не порушують права або законні інтереси позивачів, якими не надано будь-яких доказів, які б підтверджували викладені у позовній заяві факти.

Отже, з урахуванням викладеного суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв'язку з їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення відповідачами права позивачів щодо землекористування належними та допустимими доказами по справі, які були досліджені судом першої інстанції та яким надана правова оцінка не підтверджуються. Відповідно до вимог ст.. 212 ЦПК оцінка доказів є виключним правом суду та їх переоцінка є неприпустимою

Доводи апеляційної скарги, що позивачами в своїй позовній заяві не ставилися вимоги щодо припинення права користування чи права власності на земельну ділянку, що належить відповідачу ОСОБА_6, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані доводи спростовуються самою позовною заявою.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про неправильне застосування судом норм матеріального права та хибність висновків суду щодо невірного обрання позивачем способу захисту прав - є безпідставними, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтами положень закону, що регулює спірні правовідносини.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішеня суду першоїх інстанції, яке відповідає вимогам ст.213, 214 ЦПК, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: