У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Пиляй І.С., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача та визнання недійсним договору фінансового лізингу, зобов"язання лізингодавця повернути споживачу грошові кошти за недійсним правочином,

В С Т А Н О В И Л А :

10 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся в Рівненський районний суд з позовом до ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон", в якому просив визнати неправомірними дії ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» щодо порушення прав споживача ОСОБА_2 під час укладання договору фінансового лізингу від 03.02.2016 року № 003247 на придбання транспортного засобу - трактора МТЗ 80.1. Визнати недійним з моменту підписання Договір фінансового лізингу від 03.02.2016 року № 003247, укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на придбання транспортного засобу - трактора МТЗ 80.1. Зобов'язати ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» повернути ОСОБА_2 сплачену ним грошову суму адміністративного платежу в розмірі 32 000 грн. Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/26/2017 Головуючий у 1 інстанції : Красовський О.О. Доповідач : Григоренко М.П.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року, що був укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН».

Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_2 32000 грн. (сплачена грошова сума - адміністративний платіж) та 1102, 40 грн. судові витрати (сплата судового збору), а всього 33102 грн. 40 коп.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що 03.02.2016 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 003247, відповідно до якого Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

На виконання умов договору, позивач 03.02.2016 року, згідно з Додатком №1 до зазначеного Договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 32000 грн. комісії за організацію.

Договір фінансового лізингу № 003247 вчинений у письмовій формі відповідно до ч.1 ст. 6 ЗУ „Про фінансовий лізинг", підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний судом недісним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

В день підписання договору, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови Договору, а також ОСОБА_2 03.02.2016 року погодив з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав, що зафіксовано в Додатку №3 до Договору.

Комісія за організацію в сумі 32000 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 ЗУ „Про фінансовий лізинг".

Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію, саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору.

Зазначає, що договір фінансового лізингу №003247 від 03.02.2016 року був укладений у відповідності до законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. У вказаному договорі не міститься несправедливих умов, а тому він не може бути визнаний судом недійсним. Спірним договором передбачена відповідальність сторін, як лізингодавця, так і лізингоодержувача за невиконання взятих на себе зобов'язань, тому говорити про наявність дисбалансу, враховуючи особливості відносин непрямого лізингу неприпустимо.

Умови договору були погоджені сторонами та обов'язковими для виконання.

Вказує, що ціна Предмету Лізингу може змінюватися (індексуватися) в залежності від цінової політики Продавця до моменту надходження грошової суми в розмірі авансового платежу від Лізингоодержувача на рахунок Лізингодавця та перерахування всієї суми вартості Предмету Лізингу на рахунок Продавця

Лізингодавець не бере участі у формуванні ціни Предмету Лізингу, ціна надається Продавцем на момент перерахування коштів за Товар, про що зазначено в Договорі.

Висновки суду про несправедливість п. 5.4 Договору вважає безпідставними.

Позивач свідомо не виконав всіх необхідних умов для настання бажаного результату, чим і порушив умови договору і як наслідок, до нього були застосовані передбачені Договором штрафні санкції у вигляді неповернення Комісії за організацію, що є адекватною відповіддю сторони, чиє право порушене, тому п. 12.12. Договору є справедливою умовою та не суперечить п. 4 ч.3 ст. 18 ЗУ „Про захист прав споживачів".

Також зазначає, що адміністративний платіж Договору відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу.

Договір фінансового лізингу укладений з ОСОБА_2 вчинений з дотриманням норм ЦК України, ЗУ „Про фінансовий лізинг", містить основні істотні умови встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним у встановленому законом порядку.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, вказує, що договір фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року порушує вимоги ЗУ „Про фінансовий лізинг" та ЗУ „Про захист прав споживача", а тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, в зв'язку з чим просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року містить несправедливі умови, які не відповідають принципам добросовісності та призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін цього договору, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, суд першої інстанції вважав встановленим, що вищевказаний договір було укладено внаслідок обману з боку продавця транспортного засобу та під впливом помилки покупця стосовно правової природи правочину та його дійсного змісту.

Дані висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування про безпідставність заявлених вимог, які вказані у запереченнях відповідача на заявлений позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Аналізуючи зміст договору фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року слід дійти висновку, що умови цього договору викладені у такий спосіб, який не дозволяє відразу правильно зрозуміти та усвідомити всі правові наслідки, які випливають із цього договору, не тільки для пересічного громадянина, яким є позивач у даній справі, але і для фахівця в галузі права.

Умови договору фінансового лізингу, який був укладений із між сторонами у даній справі, дійсно є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку односторонню відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і при розірванні договору за його ініціативою, а відповідальність та обов'язки лізингодавця зведені до мінімуму.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що заперечуючи проти заявленого позову та подаючи апеляційну скаргу, відповідач взагалі не надав будь-які докази, які мають обов'язково подаватись при розгляді даної категорії справи, щодо наявності у нього відповідної ліцензії на здійснення господарської діяльності по наданню населенню фінансових послуг.

Згідно з пунктом 1.5 Ліцензійних умов, затверджених 09 жовтня 2012 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов, про що прямо зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року по справі № 6 - 2629 цс 15, яка переглядалась Верховним Судом України в аналогічній цивільній справі.

По даній цивільній справі встановлено, що договір між позивачем та відповідачем був укладений вже після того, коли закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року ( справа № 6-2766 цс15) зазначено, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою оскаржуваний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України , прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

З огляду на те, що договір фінансового лізингу № 003247 від 03.02.2016 року стосується придбання транспортного засобу, який нотаріально не посвідчений, тому він є нікчемним, а тому, на переконання колегії суддів, цей договір взагалі не може породжувати будь-які права та обов'язки для сторін у даній цивільній справі, окрім тих, що визначені у статті 216 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" відхилити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків