АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1301/17 Справа № 202/5514/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу за договором позики в розмірі 70 000 грн., в подальшому змінивши предмет позову та просив визнати за ним право власності на автомобіль НОМЕР_1, 2006 року випуску, ідентифікаційний номер КL1NF193E6K460496.

В обґрунтування позовної заяви посилався на те, що 16 серпня 2016 року між ним і ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 70000 грн., а відповідач зобов'язався повернути зазначену суму в строк до 19 серпня 2016 року, а в разі невиконання зобов'язання передати йому майнове право - право власності на транспортний засіб Chevrolet Lacetti реєстраційний номер НОМЕР_2, 2006 року випуску, ідентифікаційний номер КL1NF193E6K460496, але до теперішнього часу відповідач свої зобов'язання не виконав.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту автомобіля НОМЕР_3, 2006 року випуску, який накладений відповідно до ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2-ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 70000 грн., а останній зобов'язався повернути таку ж суму коштів через три дні 19 серпня 2016 року та сплатити 1 % від отриманої суми щоденно до моменту повернення боргу в повному обсязі, що підтверджується розпискою, складеною відповідачем (а.с. 6).

При цьому, як зазначено у вказаній розписці, у разі невиконання зобов'язання перед ОСОБА_2 щодо повернення основного боргу та сплати процентів за ним, ОСОБА_4 бере на себе зобов'язання передати ОСОБА_2 майнові права право власності на транспортний засіб Chevrolet Lacetti реєстраційний номер НОМЕР_2, 2006 року випуску, ідентифікаційний номер КL1NF193E6K460496.

Також судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, суму боргу позивачу не повернув.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як визначено в частині 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Відповідно до ст. 572 ЦК України та статті 1 Закону України Про заставу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Оскільки нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу між сторонами не укладався, а тому не може бути визнано право власності за позивачем на автомобіль, який належний відповідачу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, обгрунтовано виходив з того, що підстав для визнання за позивачем права власності на автомобіль, належний відповідачу, немає, оскільки в даному випадку позивач, позичивши відповідачу грошові кошти за договором позики, має право вимагати в судовому порядку повернення йому саме грошових коштів у сумі, визначеній договором, а не ставити питання про визнання за ним права власності на автомобіль відповідача, оскільки визнання такого права за позивачем буде суперечити правовій природі договору позики, який укладений між сторонами, а тому з урахуванням відсутності між сторонами спору з приводу переоформлення права власності на автомобіль на позивача, про що свідчить визнання відповідачем позову, сторони не позбавлені можливості переоформити право власності на автомобіль на позивача в позасудовому порядку. Доказів про те, що таке переоформлення неможливе, вони суду не надали. А тому висновки суду є правильними.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду, а також особистим тлумаченням норм матеріального права на свою користь.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_5