У Х В А Л А

6 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з оплати за спожиті житлово-комунальні послуги,

встановила:

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 3 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованість з оплати за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 1 липня 2013 року по 1 травня 2015 року в сумі 2 159 грн. 38 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «Житлосервіс-КР» задоволено, рішення апеляційного суду скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що ТОВ «Житлосервіс - КР» надає житлово-комунальні послуги до квартири, власником якої є ОСОБА_4, а отже остання, за вимогами положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зобов'язана сплачувати їх вартість у строки, встановлені договором або законом.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 20 липня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив із того, що суд не врахував, що ОСББ «13-й квартал» на законних підставах з вересня 2014 року прийняло на баланс будинок АДРЕСА_1 та уклало договори щодо надання житлово-комунальних послуг з власниками квартир цього будинку, зокрема і з ОСОБА_1, і з 1 листопада 2014 року він отримував такі послуги вже від ОСББ «13-й квартал», у зв'язку із чим суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ТОВ «Рада» про стягнення боргу за період з листопада 2014 року по січень 2015 року.

-від 27 січня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що саме «Донбасенерго» повинен нести витрати з повірки засобу обліку теплової енергії, оскільки між сторонами у справі виникли фактичні договірні відносини з послуг централізованого опалення, а чинним законодавством на споживача не покладено обов'язок з проведення чергової повірки засобу обліку та не встановлено, що у випадку неподання на повірку обсяг спожитих послуг має визначатися за нормами споживання. Таке може мати місце лише у разі встановлення несправності засобу обліку, чого позивачем не доведено.

- від 4 листопада 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, виходив із того, що суд взявши за доказ надані позивачем розрахунки заборгованості, не дав правової оцінки тому, чи є штрафні санкції за рішеннями господарських судів боргом ОСББ «Рассвет» внаслідок його бездіяльності щодо несвоєчасного пред'явлення позовів про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, чи це є заборгованістю мешканців будинку.

-від 13 травня 2015 року суд касаційної інстанції, виходив із того, що відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

- від 3 квітня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що визнання факту ненадання приватним підприємством «К-П-1» послуг з утримання будинку та визнання правомірними дій щодо несплати заборгованості за фактично ненадані послуги є різновидом претензій і такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений діючим законодавством. Доводи, викладені в обґрунтування зазначених вимог, можуть бути запереченнями у разі пред'явлення до позивача позову про стягнення певної суми (збитків), разом з тим таких позовних вимог до неї не заявлено. А тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у позові в частині визнання факту не надання відповідачем послуг з утримання будинку та визнання правомірними дій позивача щодо несплати заборгованості за фактично ненадані послуги з тих підстав, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом.

- від 8 липня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що КП «Єдиний розрахунковий центр» є балансоутримувачем будинку, в якому надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у відповідності до структури надання таких послуг. Таким чином, КП «Єдиний розрахунковий центр», як кредитор має право вимагати виконання обов'язку сплати послуг утримання будинку, споруд та прибудинкових територій ту повному обсязі як від одного з солідарних боржників, так і від усіх разом. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України)- вимагати сплату грошей за надані послуги.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості з оплати за спожиті житлово-комунальні послуги за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко