Справа № 202/6757/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 січня 2017 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі: головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Герасименка В.А., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2002 року. На примусовому виконанні в Самарському відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 203/6347/14-ц, виданого 26 березня 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів у розмірі 182880,58 грн. Відповідно до акту опису й арешту майна, складеного 16 лютого 2016 року державним виконавцем, було описано та накладено арешт на автомобіль НОМЕР_1 2008 року випуску, який належить їм на праві спільної сумісної власності. Посилаючись на положення статті 60 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 60, 70, 71, 73 СК України позивач просить зняти арешт з 1/2 частини автомобіля НОМЕР_1 2008 року випуску та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього автомобіля.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду копію акту опису й арешту майна від 16 лютого 2016 року та копію свідоцтва про одруження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнав.

У подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилися, про причину неявки суд не повідомили, у звязку з чим справу вирішено на підставі наявних даних і доказів.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання також жодного разу не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, заперечень проти позову не надала.

Третя особа - Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції явку свого представника в судове засідання не забезпечив, повідомлявся про час і місце судового розгляду.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Самарському відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходиться виконавчий лист № 203/6347/14-ц, виданий Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів у розмірі 182880,58 грн.

16 лютого 2016 року державним виконавцем був складений акт опису й арешту майна, відповідно до якого описано та накладено арешт на автомобіль НОМЕР_1 2008 року випуску.

Заявляючи позовні вимоги про зняття арешту з 1/2 частини цього автомобіля та визнання на неї права власності, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що зазначений автомобіль є їх спільною сумісною власністю з відповідачем ОСОБА_2

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В силу статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком до шлюбу, за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, за кошти, які належали їй, йому особисто тощо, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

В частині 2 статті 364 ЦК України зазначається, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на подільну або неподільну річ (ст. 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України.

Отже, за змістом вищезазначених норм, при вирішенні позову одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, необхідно враховувати, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, визначається з урахуванням всього набутого майна, включаючи й те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. З урахуванням конкретних обставин суд може зняти арешт із речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України, юридичну або фізичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, позивач не надала суду доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_2 та, що джерелом придбання цього автомобіля є спільні кошти. Позивачем не було зазначено підставу виникнення права власності відповідача на це майно, а також наявність чи відсутність іншого спільного майна подружжя, придбаного за час шлюбу, яке може бути враховане при визначенні частки кожного з подружжя та поділі майна, зокрема, присудженні грошової компенсації замість частки у спільному майні.

При цьому позивачу в судовому засіданні роз'яснювався судом її обов'язок подати докази на підтвердження її позовних вимог, зокрема, докази про джерело придбання спірного автомобіля та поширення на нього режиму спільної сумісної власності подружжя, але позивач наполягала на вирішенні справи на підставі наявних даних і доказів. Додаткових доказів суду не подала, клопотання про витребування доказів не заявляла. В свою чергу, суд, виходячи із диспозитивності цивільного судочинства, не має права збирати докази за власною ініціативою.

Відтак, суд вважає, що позивач не довела свої позовні вимоги.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н.Ю. Марченко