АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1952/17 Справа № 182/9770/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Деркач Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Деркач Н.М.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,

при секретарі Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, від якого вони мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року фактично дитина проживала з позивачем. Посилаючись на те, що відповідачка не може забезпечити їхній дитини належний догляд і утримання, а також враховуючи, що проживання сина разом з ним відповідає інтересам дитини, ОСОБА_3 просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з позивачем ОСОБА_3 за місцем його проживання.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, якою рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року залишено без змін, - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права і невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання їхньої дитини з ним.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 5 червня 2007 року у ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, народився син ОСОБА_4

27 грудня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2В зареєстрували шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2012 року, що набрало законної сили, розірвано.

19 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2В повторно уклали шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року, що набрало законної сили, розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року № 70 затверджено висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, з батьком ОСОБА_3 за місцем його фактичного проживання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що визначення місця проживання дитини з ним буде відповідати інтересам сина, що підтверджується зазначеним вище висновком служби у справах дітей.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх законності та обґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам норм матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обовязків і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Положеннями ст.11 Закону України ,,Про охорону дитинства передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Принципом 6 Декларації з прав дитини визначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливе, рости під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коди мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

За правилами ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування , котрий подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів , які стосуються справи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом у грудні 2014 року, ОСОБА_3 посилався на висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, з батьком ОСОБА_3 за місцем його фактичного проживання. Крім того, позивач зазначав про те, що відповідачка не займається вихованням сина та ніде не працює, в той час, як він приділяє дитині багато уваги та має стабільний заробіток.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що, визначаючи місце проживання дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком позивачем у справі ОСОБА_3, суд першої інстанції не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матірю.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 влаштувалась на роботу з травня 2015 року та продовжує працювати станом на теперішній час, що підтверджується копією її трудової книжки та довідкою з місця роботи (а.с. 182).

Посилання суду першої інстанції при вирішенні спору на думку дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути покладено в основу рішення про визначення його місця проживання з батьком, оскільки це не передбачено нормами діючого законодавства.

В засіданні колегії суддів сторони пояснили, що вони дійшли згоди у питанні місця проживання дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначили, що їхній син періодично проживає і у батька, і у матері за власним бажанням.

При цьому сторони наполягали на вирішенні спору судом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про неповноту дослідження судом першої інстанції обставин справи та неправильну їх правову оцінку, у звязку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі положень ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 121,80 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 дна користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 121,80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: Н.М. ОСОБА_5ОСОБА_6ОСОБА_6