Провадження № 2/201/503/2017р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

при секретарі - Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Державного підприємства спеціального звязку до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

20.10.2016р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди внаслідок ДТП і страховою виплатою, яка становить 219 549 грн. 78 коп. та судовий збір в розмірі 3 293 грн. 23 коп. (а.с. № 4 5).

14.11.2016р. позивач уточнив позовну заяву та збільшив розмір позовних вимог, відповідно до яких ДП спеціального звязку просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 219 549 грн. 78 коп., 8 400 грн. витрат за евакуацію автомобіля, 3 055 грн. - витрат на експертизу автомобіля та судовий збір в розмірі 3 465 грн. 07 коп. (а.с. № 81 82).

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач, з урахуванням уточнень, посилався на те, що 29.10.2015р. сталась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено автомобіль Державного підприємства спеціального звязку - «Хюндай», державний номер НОМЕР_1.

Винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_2 згідно вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016р., який набрав законної сили.

Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу, який був під керуванням ОСОБА_2 в момент ДТП, застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_3», відповідно до договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ 3890102.

Державне підприємство спеціального звязку повністю виконало зобовязання згідно Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме повідомило ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_3» про страховий випадок, надало всі необхідні документи.

Страхова компанія в свою чергу відшкодує Державному підприємству спеціального звязку збитки, нанесені підприємству в результаті вищезгаданої ДТП, частково в розмірі 49 000 грн. Оскільки, відповідно до укладеного відповідачем договору страхування максимальна сума відшкодування становить 50 000 грн. та встановлено франшизу в розмірі 1 000 грн., тому розмір страхової виплати було зменшено на суму франшизи. 21.12.2015р. експертом, на замовлення підприємства, було зроблено звіт №120/12/15 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, згідно якого сума збитків становить 268 549 грн. 78 коп.Враховуючи виплату страхової компанія, вказана сума зменшується на 49 000 грн. і становить 219 549 грн. 78 коп. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 219 549 грн. 78 коп.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати по сплаті послуг за завантаження та транспортування (евакуацію) автомобіля підприємства постраждалого в результаті ДТП, в розмірі 8 400 грн. та сплата за експертизу вказаного автомобіля у розмірі 3 055 грн.

Отже, загальна сума позову, з урахування збільшення позовних вимог від 14.11.2016р., становить 231 004 грн. 78 коп., з яких 219 549 грн. 78 коп. - різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, 8 400 грн. евакуація автомобіля, 3 055 грн. витрати на експертизу автомобіля.

14.12.2016р. представник відповідача ОСОБА_4 (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 26.11.2016р. а.с. № 103 - 104) подав до суду клопотання, в якому просив суд залучити в якості співвідповідача по справі № 201/14573/16-ц - ОСОБА_2, якого було визнано винним у скоєнні ДТП визнано згідно вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016р., що набрав законної сили (а.с. № 94 95).

Представник позивача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреностей від 10.08.2016р. та 07.12.2016р. а.с. № 101, 115) в поданій до суду заяві проти залучення співвідповідача по справі заперечувала (а.с. № 100).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

14.12.2016р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, у відповідності до ст. 33 ЦПК України, ухвалою (без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено представнику відповідача у задоволенні поданого ним клопотання, оскільки нормами діючого ЦПК України передбачено, що лише позивач має повноваження щодо визначення відповідача або співвідповідачів у предявленому ним позові, проте представник позивача заперечувала проти залучення співвідповідачем по справі ОСОБА_2 (а.с. № 105).

Крім того, 14.12.2016р. у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК України, судом було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у Великобагачанського районного суду Полтавської області матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 29.10.2015р. за № 0000793 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (справа № 525/326/16-к, провадження № 1-кп/525/50/2016).

01.02.2016р. представник позивача ОСОБА_5 (діє на підставі довіреностей від 10.08.2016р. та 07.12.2016р. а.с. № 101, 115) в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, справу розглянути за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, направивши рішення суду їй поштою (а.с. № 116).

Представником позивача також 01.02.2017р. надані письмові пояснення (а.с. № 111-113).

Представник відповідача - ОСОБА_4 (діє за договором про надання правової допомоги від 26.11.2016р. - а.с. № 103-104) в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. № 91-93) , справу просив розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с. № 117).

В письмових запереченнях на позов, поданих представником відповідача ОСОБА_4, останній вказує, що ДП спеціального звязку звернулось з позовом до ОСОБА_1 та збільшивши позовні вимоги просило стягнути з останнього 219 549 грн. 78 коп. різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, 8400 грн. за евакуацію автомобіля, 3055 грн. витрати на експертизу автомобіля та судовий збір. Заявлені позовні вимоги стороною відповідача не визнаються у повному обсязі, вважаються безпідставними та заявленими до неналежного відповідача виходячи з наступного.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 29.10.2015р. сталася ДТП внаслідок якої було пошкоджено автомобіль НОМЕР_2 і винним у скоєнні даної ДТП вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016р., який набрав законної сили, визнано ОСОБА_2

Як на правову підставу позову позивач посилається на ст. 1187 ЦК України, вказуючи на те, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, повинна відшкодовувати особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом та хибно вважаю, такою особою у розумінні цієї норми, саме ОСОБА_6 (власника автомобіля).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ДТП ОСОБА_2 володів транспортним засобом (керував, експлуатував, використовував за цільовим призначенням) - Сканія, 2001 р.в. д.н. НОМЕР_3, на підставі посвідчення водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відповідно і є володільцем цього транспортного засобу у розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України, на яку посилається позивач при зверненні з цим позовом, що вказує на те, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, а належним відповідачем може бути ОСОБА_2 (а.с. № 91 93).

За таких обставин, враховуючи наявність заяв сторін про можливість розгляду справи за їх відсутності та без фіксування судового процесу за допомогою технічними засобами, з урахуванням їх письмових пояснень (заперечень), суд розглянув справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за відсутності сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами з винесенням рішення суду на загальних засадах цивільного судочинства.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать і витрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001р. № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Судом встановлено, що 29.10.2015р. сталась дорожньо-транспортна пригода (ДТП), в якій було пошкоджено автомобіль Державного підприємства спеціального звязку «Хюндай», державний номер НОМЕР_1 (а.с. № 6 - 18).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО 616392 власником сідлового тягача «Сканія», 2001 р.в., д.н. НОМЕР_3, є ОСОБА_1 (а.с. № 120).

Згідно вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016р., який набрав законної сили, винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_2 (а.с. № 20 - 26).

Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу відповідача, як власника, який був під керуванням ОСОБА_2 в момент ДТП, була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_3», відповідно до договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ 3890102 (а.с. 31 - 34).

Державне підприємство спеціального звязку повідомило ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна ОСОБА_3» про страховий випадок, надало всі необхідні документи.

Як зазначав позивач, страхова компанія, в свою чергу, відшкодувала ДП спеціального звязку збитки, нанесені підприємству в результаті вищезгаданої ДТП, частково в розмірі 49 000 грн. Оскільки, відповідно до укладеного відповідачем договору страхування максимальна сума відшкодування становить 50 000 грн. та встановлено франшизу в розмірі 1 000 грн., тому розмір страхової виплати було зменшено на суму франшизи.

21.12.2015р. експертом, на замовлення підприємства, було зроблено звіт №120/12/15 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, згідно якого сума збитків становить 268 549 грн. 78 коп. (а.с. № 35 - 66).

Так, згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Отже, відповідальність у випадках передбачених ч. 2 ст. 1187 ЦК України має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Тобто, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

З аналізу приписів ч. 2 ст. 1187 ЦК України також вбачається, що законодавець вирізняє спеціального субєкта особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом і не ототожнює такого субєкта з особою, яка є юридичним власником цього транспортного засобу (особою, за якою зареєстровано право власності на транспортний засіб).

Як вбачається з норм ч. 2 ст. 1187 ЦК України особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом може бути: власник, орендар, підрядник, тощо, що свідчить про те, що законом не встановлено вичерпного переліку таких осіб, але у будь-якої з цих осіб виникне обовязок відшкодування шкоди лише у випадку володіння транспортним засобом та наявності причинного звязку між володінням транспортним засобом та завданою шкодою. Отже, володілець транспортного засобу та власник транспортного засобу не є тотожними юридичними поняттями, як хибно вважає позивач.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.).

Отже, законодавством передбачено, що володіння джерелом підвищеної небезпеки транспортним засобом, це його експлуатація.

Відповідно до п.п. 4 - 6, 16 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»:

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п. 4).

Відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (п. 5).

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням).

Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (п. 6).

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (п. 16).

Як вбачається з наданих позивачем до позову документів, окрім інших позивач надав суду, копію свідоцтва про реєстрацію серії САО 616392 сідлового тягача «Сканія», 2001 р.в., д.н. НОМЕР_3, згідно з яким власником цього транспортного засобу є ОСОБА_1; копію пояснення потерпілого до страхової компанії ПрАТ «Українська страхова компанія» Княжа Вієнна ОСОБА_3»; копію заяви про страховий випадок до страхової компанії «Саламандра-Україна» (а.с. 27, 31 34).

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Матеріали кримінального провадження, що надійшли на запит суду, були оглянуті в судовому засіданні 01.02.2017р.

Вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2016р. винним у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого автомобілю належному позивачу було завдано пошкоджень, визнано ОСОБА_2, та судом встановлено, що 29.10.2015р. мала місце ДТП за участю автомобілів Хюндай, 2008 р.в., д.н. НОМЕР_1, який належить ДП спеціального звязку, під керуванням ОСОБА_7 та сідлового тягача Сканія, 2001 р.в. д.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ДТП ОСОБА_2 володів транспортним засобом (керував, експлуатував, використовував за цільовим призначенням) - Сканія, 2001 р.в. д.н. НОМЕР_3, на підставі посвідчення водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відповідно і є володільцем цього транспортного засобу у розумінні ч. 2 ст. 1187 ЦК України, на яку посилається позивач при зверненні з цим позовом, що вказує на те, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, а належним відповідачем може бути ОСОБА_2

Суд приходить до висновку про те, що факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому у задоволенні позовних вимог у повному обсязі необхідно відмовити.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Державного підприємства спеціального звязку до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди внаслідок ДТП.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом відшкодуванню не підлягають (а.с. № 2-3).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 22, 1166, 1187 ЦК України, п. 22 Правил дорожнього руху України, Постановою Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», п.п. 4 - 6, 16 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 8, 10, 11, 57-60, 88,169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Державного підприємства спеціального звязку до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди внаслідок ДТП - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя: Н.В. Ткаченко