Справа №442/2552/17
Провадження №2/442/1290/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді : Крамара О.В.

при секретарі : Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обгрунтування якого посилається на те, що 13 вересня 2008 року він уклав шлюб з відповідачкою, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції Львівської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №57.

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спочатку їхнє спільне життя складалося добре, вони разом вирішували спільні питання, якщо такі виникали, вели спільне господарство, він намагався належним чином дбати про добробут їхньої родини.

Однак, після народження дитини, фактично з грудня 2012 року між ними стали виникати різного роду непорозуміння та конфлікти, які в переважній більшості на побутовому рівні. Відповідачка різко змінила своє ставлення до нього, у її відношенні до неї були відсутні почуття поваги та кохання. Він зрозумів, що у них зовсім різні погляди на життя, а з часом виявилося, що вони стали зовсім чужими один одному.

На даний час вони практично зовсім не спілкуються один з одним, шлюбні відносини між ними припинені.

Розуміючи те, що дитині потрібен батько, він постійно намагався налагодити стосунки із дружиною, однак це не дало жодних позитивних результатів, відносини між ними не покращилися. Він прикладав усіх зусиль для того, щоб зберегти між ними шлюб. На сьогоднішній день їхня сімя існує лише формально. Крім того, відповідачка в черговий раз повідомила, що хоче виїжджати на заробітки за межі України, оскільки вона не працює і хоче бути незалежною матеріально від нього, хоча він жодного разу не дорікнув їй про це.

Крім того, відповідачка має намір переїхати проживати в ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки, з її слів їй запропонували місце праці.

Він переконався у тому, що подальше збереження шлюбу між ними є недоцільним та суперечить інтересам кожного з них, та на шкоду інтересам неповнолітнього сина.

З метою нормального розвитку та виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також виходячи з їх інтересів, вважає, що після розірвання шлюбу він повиннен залишитись проживати з ним, оскільки фактично лише він займається його вихованням та здійснює його повне матеріальне утримання, крім того, у нього є батьки, які також допомагають у вихованні сина.

Сторони в судове засідання не з?явилися, однак в матеріалах справи маються заяви сторін про розгляд справи у їх відсутності, позивач позов підтримує, відповідач не заперечує щодо задоволення позову.

Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється.

Суд перевіривши матеріали справи та давши їм належну оцінку приходить до наступного.

З свідоцтва про шлюб серії 1-СГ № 101728, виданого відділом РАЦС Мостиського районного управління юстиції Львівської області, вбачається, що 13.09.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Яцейко».

Від даного шлюбу у сторін 06 квітня 2012 року народився син ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія І-СГ № 323229.

Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість.

Судом встановлено, що відносини між сторонами не склалися, сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя.

Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

У відповідності до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до вимог ст.ст. 151, 153 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, залучати до виховання інших осіб обирати форми і методи виховання дитини, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, а також мають право на спілкування з дитиною. Частиною 2 ст. 155 СК України закріплено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, той із батьків, який проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той а батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, яки проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорам України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право і рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім'я природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність з створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов в частині визначення місця проживання дітей підставний та підлягає задоволенню, оскільки сторони досягли згоди щодо місця проживання дитини, а це за місцем фактичного проживання батька.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.110, 112, 157, 160, 161 СК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 13 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис за № 57.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 залишається без змін.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3, разом із батьком ОСОБА_1, за місцем його реєстрації: м.Мостиська, вул.Маковея, 1/15, Львівської області та залишити на його утриманні та вихованні.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення - з дня отримання такого.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя О.В. Крамар