Номер провадження 2/754/289/17
Справа №754/5795/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

05 квітня 2017 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі - Ленській Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В., ОСОБА_2 про відшкодування витрат, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. про відшкодування витрат,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивачки ОСОБА_5 27.04.2016р. звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна, визнання права власності. В обґрунтування зазначає, що батькові її довірительки ОСОБА_6 належав на праві власності гаражний бокс АДРЕСА_1, що підтверджується ордером №438 від 03.12.2000 виданим Ватутінською районною державною адміністрацією м. Києва. Після смерті ОСОБА_6 даний гараж успадкувала його мати - бабця позивачки, ОСОБА_7, зверталась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а також із заявою до ГБК «Десна» про вступ до членів кооперативу, однак через свій похилий вік та погане самопочуття не завершила оформлення своїх спадкових справ і не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, померши ІНФОРМАЦІЯ_2 За життя ОСОБА_7 склала два заповіти, а саме: заповіт від 23.08.2008р. відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_8 та заповіт від 18.09.2008р. відповідно до якого заповіла все своє майно своїй онуці ОСОБА_9 Заповіт від 18.09.2008р. скасував виданий раніше заповіт від 23.08.2008р. відповідно до вимог ст. 1254 ЦК України. Також зазначає, що її довірителька - ОСОБА_9, як спадкоємець за заповітом, у визначений законодавством строк звернулась до П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 28.02.2011 р. рішенням Деснянського районного суду м. Києва було задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Оскільки позивачка не була стороною даного спору, вона не знала про існування даного рішення, яким право власності на її спадкове майна перейшло до ОСОБА_8 Після смерті у 2011р. ОСОБА_8 гараж перейшов у власність до доньки ОСОБА_8, ОСОБА_2, яка успадкувала його після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 17.01.2012р. за р. № 627 Синицею Т.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. 10.04.2012р. ОСОБА_2 продала гараж ОСОБА_3 Представник позивачки зазначає, що її довірителька 08.12.2015р. дізналася про існування рішення, про спадкування гаража ОСОБА_2 та про його продаж. 11.12.2015р. ОСОБА_5 звернулась до Апеляційного суду м. Києва зі скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2011р. 10.02.2016р. Апеляційний суд м. Києва скасував рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2011р. у справі № 2-1417/11, та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_8 Оскільки ОСОБА_8 не був законним власником гаража, гараж не міг увійти до складу спадщини після його смерті, та ОСОБА_2 не могла його успадкувати. Позивачка при цьому навіть не здогадувалася про те, що гараж вибув з її володіння, у зв'язку з чим вважає за можливе витребувати спірне нерухоме майно у набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом видане 17.01.2012 р. за р.№ 627 на ім'я ОСОБА_2 порушує права позивачки, вважає, що відповідно до ст. 1301 ЦК України дане свідоцтво повинно бути визнано судом недійсним. Також скасування рішення суду (як правовстановлюючого документа ОСОБА_8 на гараж) тягне за собою визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

У зв'язку із наведеним, посилаючись на положення ст.ст.203, 215, 317, 330, 388, 658, 1254, 1261, 1268, 1301 ЦК України, представник позивачки просила суд: 1. визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_2 17.01.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В.; 2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.04.2012р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. за р.№3542; 3. Витребувати у ОСОБА_3 та повернути у власність позивачки гаражний бокс АДРЕСА_1. Визнати за позивачкою право власності на вищевказаний гаражний бокс. Також представник позивачки просила стягнути з відповідачки ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_5, в якій просила стягнути із неї витрати на утримання, та збереження майна в сумі 3850 грн. В обґрунтування зазначила, що 10.04.2012р. ОСОБА_2 здійснила продаж гаражного боксу АДРЕСА_1, який був придбаний ОСОБА_3 за відплатним договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Синицею Т.В. за р.№3542 та зареєстровано право власності у встановленому законом порядку. Так як ОСОБА_3 стала членом ГБК «Десна» та стала власником вищевказаного гаражного боксу, у неї виник обов'язок сплачувати експлуатаційні внески щомісяця і сплатити вступний внесок. З довідки від 30.06.2016р. за №22 виданої ГБК «Десна», вбачається, що ОСОБА_3 02.07.2012р. був внесений вступний внесок в розмірі 800 грн. і сплачені експлуатаційні внески в сумі 570 грн. за 2012р., 600 грн. за 2013р., 600 грн. за 2014р., 800 грн. за 2015р. та 480 грн. за 2016р. Загальна суму сплачених позивачем за зустрічним позовом внесків становить 3850 грн. Оскільки ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, так як на момент укладення договору купівлі-продажу вона не знала і не могла знати про те що особа ОСОБА_2) у якої придбано річ, не мала права її відчужувати, відповідно до положень ч.3 ст. 390 ЦК України, має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5, в якому просила суд стягнути з відповідачки витрати на утримання, догляд та поховання ОСОБА_7 в сумі 80 212,38 грн., за яких: 70 000,00 грн. - витрати на утримання та догляд за ОСОБА_7, 10 212,38 грн. - витрати на поховання ОСОБА_7, посилаючись не те, що вона є спадкоємицею за законом ОСОБА_8 ОСОБА_8, батько позивачки за зустрічним позовом, з березня 2008 р. доглядав за ОСОБА_7, оскільки остання за станом здоров'я та похилий вік не мала змоги самостійно себе обслуговувати. Батько позивачки погодився доглядати за ОСОБА_7 до її смерті, допомагати у вирішенні побутових питань, купувати ліки та продукти. З метою відшкодування витрат на догляд та утримання, які були понесені ОСОБА_8, ОСОБА_7 за життя обіцяла віддати йому гаражний бокс АДРЕСА_1. В зв'язку із вказаним обставинами, ОСОБА_7 було складено заповіт від 23.08.2008р., реалізовуючи який ОСОБА_8 оформив на себе спірний гараж. Після смерті ОСОБА_7 організацією її похорону займався виключно ОСОБА_8, який ніс затрати на поховання та ритуальні послуги. Зазначає, що на поховання ОСОБА_8 були зроблені витрати у розмірі 10 212,38 грн.

В судовому засіданні представник позивачки вимоги первісного позовну підтримала в повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних заяв просила відмовити у повному обсязі, з огляду на їх безпідставність на необґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_2, її представник в судовому засіданні вимоги своєї позовної заяви підтримали, у задоволенні первісного позову просили відмовити. В наданих суду запереченнях відповідачка зазначила, що позивачем за первісним позовом не надано доказів про наявність права власності на спірне майно, а також докази прийняття нею спадщини. Оскільки у позивача ОСОБА_5 відсутні права на спірне спадкове майно (гараж), відтак такі права не можуть бути порушені та, відповідно, не можуть бути відновлені шляхом застосування способів судового захисту заявлених позивачем (визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна, визнання права власності). Крім того, зазначила, що позивачка знала, що ОСОБА_7 за життя обіцяла віддячити ОСОБА_8 та оплатити витрати на догляд за собою (утримання), які були ним понесені, а оскільки грошових коштів у неї не було, ОСОБА_7 обіцяла віддати ОСОБА_8 гараж. Вважає, що позивач про вказані обставини знала та підтримувала такі домовленості ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки сама позивач за своєю бабцею не доглядала. В зв'язку із чим ОСОБА_2 заявила про пропуск позивачем за первісним позовом строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Також відповідачка ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3, її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувати та просили суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_3 просили задовольнити. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

В наданих суду запереченнях представник відповідачки зазначила, що з поданої позивачем заяви не можливо з'ясувати характер спірних відносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Зазначає, що ухвалюючи рішенні по справі, суд повинен відмовити в задоволенні вимог про визнання недійсним свідоцтва про право спадщину, оскільки видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. свідоцтво не порушує права та інтереси позивача - ОСОБА_5, стороною позивача у своєму позову не доведено зворотнє. З позовної заяви вбачається, що представник позивача просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.04.2012р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. за р.№3542. Позивачка ОСОБА_5 не є стороною оспорюваного договору, таким чином між сторонами відсутні зобов'язально-правові відносини, що позбавляє права позивача звертатися до суду застосовуючи способи захисту прав, установлені для зобов'язальних правовідносин. Також позивачем не доведено наявність речового права власності на майно (гаражний бокс), яке знаходиться у власності відповідача 2. Оскільки у позивача відсутнє право власності на спірне майно, вона позбавлена права звертатися до суду із позовом про витребування майна у добросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України, так як позивач не є власником майна. Позивачем також не доведено, що гараж був набутий ОСОБА_3 внаслідок вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжких обставин чи інших подібних обставин. Так само позивачем не доведено таких обставин набуття гаража ні ОСОБА_8, ні ОСОБА_2

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши доводи та заперечення сторін, покази допитаних в судовому засіданні свідків, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічні позовні заяви не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно ордеру № 438 від 03.12.2000 р., виданим Ватутінською державною адміністрацією, ОСОБА_6 мав право власності на гаражний бокс АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 - син ОСОБА_7 помер.

23.05.2008р. ОСОБА_7 - мати померлого звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7

21.10.2010р. щодо майна померлої ОСОБА_7 П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 1597/2010.

Відповідно до заповіту від 23.05.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстровано в реєстрі за № 1913, ОСОБА_7 все своє рухоме та нерухоме майно заповіла ОСОБА_8

Згідно заповіту від 18.09.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_7 все своє майно заповіла онуці - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складно пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Таким чином, з огляду на положення статті 1254 ЦК України заповіт від 23.05.2008 р. складений користь ОСОБА_8 був скасований заповітом ОСОБА_12 від 18.09.2008 р.

Позивачка ОСОБА_5 07.11.2010р., яка є онукою померлою ОСОБА_7, що підтверджується наявними в матеріалах спадкової справи свідоцтвами про народження, звернулася із заявою про вступ у спадщину за заповітом.

Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2011 р. по справі № 2-1417/2011 за ОСОБА_8 визнано право власності на гаражний бокс АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_7 Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2011р. виправлено описку в рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2011р., замінивши по тексту рішення номер гаражного боксу з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.02.2016р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2011 р. було скасоване та ухвалено нове, яким позивачу у возові до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на спадкове майно було відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_8 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві серії НОМЕР_1

22.10.2011р. відповідач ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_8 Інші спадкоємці - дружина померлого ОСОБА_13 та син ОСОБА_14 відмовилися від прийняття та оформлення спадщини на користь дочки померлого ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2012р., виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстровано в реєстрі за №627, спадкоємцем майна ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. є його донька - ОСОБА_2 Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з гаражного боксу АДРЕСА_1 який належав померлому на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2011р. та ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 31.05.2011р., зареєстрований КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 09.08.2011 р. за № 63168 в книзі 385-127, реєстраційний номер 34346945.

10.04.2012р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу гаража, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3542, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_3 прийняла у власність гараж АДРЕСА_1

Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно п. 27 ПВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до вище наведених норм закону, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано судом недійсним у разі порушення норм спадкового права.

Таким чином, враховуючи що наявність заповіту від 18.09.2008р. на користь позивачки свідчить про скасування заповіту від 23.05.2008р. на користь ОСОБА_8, а також скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2011 р., суд приходить до висновку про відсутність у померлого ОСОБА_8 права власності на спірний гаражний бокс, а, отже, і відсутність права на спадкування спірного майна у його правонаступників, а саме - відповідачки по справі ОСОБА_2

З урахуванням наведеного суд вважає вимоги первісного позову про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_2 17.01.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., реєстраційний номер 627 таким, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню.

Відповідно до положено ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно вимог п.п. 2, 8 Постанов ПВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Так як суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом виданого на ім'я ОСОБА_2 17.01.2012 року, суд також задовольняє вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу гаража від 10 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, враховуючи що у продавця - ОСОБА_2 не виникло право власності на спірний гараж в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_8, а отже, у неї не було повноважень щодо здійснення права розпорядження спірним майном.

Щодо вимог позовної заяви ОСОБА_5 про витребування у відповідача ОСОБА_3 та повернення у власність позивачки гаражного боксу та визнання за позивачкою права власності на гаражний бокс, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у відповідності до вимог ст. 1299 ЦК України прийняття спадщини на нерухоме майно шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори та неотримання спадкоємцем Свідоцтва про право на спадщину за заповітом свідчить про відсутність у спадкоємця права власності на нерухоме майно, що є спадщиною.

Таким чином, на даний час відсутній юридичний факт, а саме отримання свідоцтва про право на спадщину, що дає підстави позивачці по справі набути повні права та обов"язки щодо майна спадкодавця.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов"язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частинами 1, 5 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, зобов"язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно із ч. 1 ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов"язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, на даний час позивачка за первісним позовом по справі подала заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори, у видачі свідоцтва про право на спадщину останній не відмовлено, але і свідоцтва про право на спадщину не видано, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 щодо визнання за нею права власності на гаражний бокс є передчасними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, вимога про визнання про право власності на гаражний бокс не може бути заявлено до визначених у даній справі відповідачів.

Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на спірний гаражний бокс, суд також відмовляє у задоволенні вимоги про витребування у відповідача ОСОБА_3 спірного майна, оскільки з даними вимогами відповідно до положено статті 388 ЦК України має право звертатися лише власник.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_3, судом встановлено наступне.

Як вбачається з копії довідка від 20.06.2016р. №22 виданої ГБК «Десна» ОСОБА_3 в тому, що вона є членом гаражно-будівельного кооперативу «Десна», та є власником гаражного боксу АДРЕСА_1 По гаражу АДРЕСА_1 внесений вступний внесок в розмірі 800 грн. 2 липня 2012р. Експлуатаційні внески виплачені в сумі 570 грн. за 2012 р., 600грн. за 2013 р., 600 грн. за 2013 р., 800 грн. за 2015 р. та 480 грн. за 2016 р.

Відповідно до вимог ч.3, 4 ст. ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Зважаючи на те, що позивачка за первісним позовом не є власником спірного гаражного боксу, позовні вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 про стягнення витрати на утримання, збереження майна з ОСОБА_5 не підлягають задоволенню, оскільки є передчасними.

Також суд відмовляє у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання, догляд та поховання з огляду на наступне.

Як зазначає позивачка ОСОБА_2 в своїй позовній заяві, її батько ОСОБА_8 доглядав та допомагав ОСОБА_7 до її смерті, допомагав їй у вирішенні побутових питань, купував ліки та продукти. Між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було погоджено, що витрати на догляд та утримання ОСОБА_7, понесені ОСОБА_8 становлять не менше 70 000 грн.

Згідно ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно вимог ч. 1-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допитані в судовому у якості свідків сусіди померлої ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_13, в наданих суду показах зазначили, що ОСОБА_8 здійснював догляд за померлою ОСОБА_7 та допомагав, здійснив витрати на її поховання. Разом з тим суд критично оцінює покази свідків щодо існування домовленості між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про передачу останньому у власність гаражного боксу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а заповіт від 18.09.2008р. на ім'я ОСОБА_7 свідчить про іншу волю спадкодавця.

Також позивачка зазначає, що її батьком ОСОБА_8 були понесені витрати на поховання ОСОБА_7, а саме: 5 112,38 грн. та 2755 грн. - витрати на ритуальні послуги, 2345 грн. - витрати на придбання предметів і послуг похоронного призначення.

Відповідно до вимог ст. 1232 ЦПК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

Стаття 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Враховуючи, що законодавством встановлено обов'язок відшкодування витрат, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця, суд позбавлений можливості вважати вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, оскільки протягом судового розгляду нею не було надано будь-яких конкретних правових доказів на підтвердження того, що саме вона здійснювала витрати на утримання, догляд та поховання померлої ОСОБА_7

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 212, 213, 215, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна, визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім'я ОСОБА_2 17.01.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., реєстраційний номер 627.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу гаража від 10 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. зареєстрований в реєстрі за № 3542.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В., ОСОБА_2 про відшкодування витрат залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В., про відшкодування витрат залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 275 гривнь 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 275 гривнь 60 копійок

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя