Справа № 160/144/17
Провадження № 2/160/77/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року. смт. Локачі

Локачинський районний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Корнелюка В. С.,

за участю: секретаря - Гупалик А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Локачах

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" про визнання договору лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

09.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ТзОВ "Лізингова компанія "Еталон", в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015року та стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь 40000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 коп.) як оплату по договору, а також витрати на правову допомогу та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на початку липня 2015 року він знайшов на одному з популярних сайтів у всесвітній мережі Інтернет рекламне оголошення, щодо купівлі-продажу сільськогосподарської техніки за вигідними умовами та зниженими цінами ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН». Зв'язавшись з представником ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» його запросили приїхати до міста Луцьк, де знаходиться їх найближче представництво для укладення договору купівлі-продажу.

17 липня 2015 року він прибув до офісу ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» за адресою проспект Волі, 39. м. Луцьк, та за вказівкою менеджера, ніби то для пришвидшення виконання договору та можливістю скористатися акційною ціною на сільськогосподарську техніку, він здійснив платіж на загальну суму 40 000 (сорок тисяч гривень) 00 коп. Пізніше йому стало відомо, що це була комісія за організацію договору.

Того ж дня, 17 липня 2015 року між ним, ОСОБА_1 (надалі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (надалі - відповідач) був укладений договір фінансового лізингу №002750 (надалі договір).

Відповідно до п. 3.1. договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - трактор ДТЗ 354с5.

Відповідно до п. 3.2. договору та додатку №1 до цього договору, вартість предмета лізингу становить 400000 (чотириста тисяч гривень) 00 коп. з урахуванням ПДВ, що в доларовому еквіваленті вартості предмета лізингу становить 17 391,30 доларів США по курсу НБУ (23,00 грн.) на момент укладення договору.

Згідно з п.1.1. договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п.3.1. цього договору), лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізинг) та сплачувані лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Станом на 26 серпня 2015 року, позивач зрозумів, що договір фінансового лізингу не є договором купівлі-продажу і відповідач не збирається виконувати його умови та передавати йому предмет лізингу.

Разом з тим, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою. Однак вищезазначена ліцензія відсутня у відповідача.

Враховуючи вищевказане, 26 серпня 2015 року позивач направив відповідачу заяву вх.№1215 про розірвання договору фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015р. та повернення сплачених коштів.

Відповідач у листі №1035 від 09.09.2015р. повідомив про розірвання договору, проте не збирається повертати сплачені ним кошти в повному обсязі.

Просить визнати договір фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015р. між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» недійсним. Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь 40000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 коп.) як оплату по договору; 13760,00 грн. (тринадцять тисяч сімсот шістдесят гривень 00 коп.) витрат на правову допомогу та 640,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Позивач та його представник у судове засідання не зявилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, де він зазначає, що позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи. Від нього надійшло заперечення по справі в якому він просить відмовити в задоволенні позову, мотивуючи це тим, що дійсно між ТзОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та ОСОБА_1 17 липня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 002750.

Відповідно до п. 1.1 договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами договору.

Договір підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші.

Наразі позивач вводить суд в оману, стверджуючи, що він не знав призначення першого платежу в розмірі 40000 грн.

Доказом того, що позивач намагається обманути суд є наступне. Позивач стверджує, що його обманули і перший платіж в розмірі 40000 грн. він здійснив як авансовий платіж, хоча за договором цей платіж не є авансовим платежем. Але, у доданій позивачем квитанції на зазначену суму не зазначено, що 40000 грн. є авансовим платежем. Відтак, позивач, здійснюючи цій платіж був обізнаний з того, що це не авансовий платіж.

Твердження позивача про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики вважає безпідставними, оскільки діяльність ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції (в даному випадку споживача послуги), в договорі чітко визначені усі умови, з якими лізингоодержувач погодився під час підписання договору. Отже, посилання позивача на те, що договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилання позивача на те, що ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" своїми діями ввело його як споживача в оману, не відповідає дійсності, оскільки під час пропонування позивачу укласти договір йому була надана у чіткий, зрозумілий, однозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення ним свідомого вибору.

Позивач погодився з умовами та самостійно підписав договір, ознайомився з його умовами, про що відповідно і зазначив своїм підписом на договорі та додатках до нього.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивачем не доведено про одночасну наявність таких ознак, а тому відповідач вважає, що підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Щодо твердження позивача про те, що для здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу потрібна ліцензія, то Кабінет Міністрів України 07.12.2016 року прийняв постанову №913 «Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), далі - постанова, якою затвердити ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів).

Відповідно до частини 2 постанови, ліцензійні умови у частині, що стосується суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, надання послуг факторингу та довірчого управління фінансовими активами та внесені до дня набрання чинності цією постановою до Державного реєстру фінансових установ або реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, застосовуються через шість місяців з дня набрання чинності постановою.

Інформація про ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" внесена до реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та видано довідку про взяття на облік юридичної особи від 08.10.2013 р. серія ФЛ № 513 з правом надання послуг з фінансового лізингу (копія довідки додається).

Виходячи із зазначеного, вбачається, що ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" має право надавати послуги з фінансового лізингу без отримання відповідної ліцензії протягом шести місяців з дня набрання чинності постановою (до 10.06.2017 року).

Стосовно принципу добросовісності, то один із проявів цього принципу містить класичне правило добросовісності в договірних зобов'язаннях, згідно з яким боржник несе обов'язок виконати зобов'язання добросовісно, з урахуванням звичаїв цивільного обороту.

Стосовно істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, потрібно зазначити, що відповідальність як лізингодавця, так і лізингоодержувача за невиконання взятих на себе зобов'язань договором передбачена, тому говорити про наявність дисбалансу, враховуючи особливості відносин непрямого лізингу неприпустимо.

Про завдання шкоди споживачеві: однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов'язання із заподіяння шкоди - це цивільне правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) вправі вимагати відшкодування заподіяної йому шкоди у повному обсязі, а інша сторона (завдавач) зобов'язана відшкодувати шкоду, заподіяну його діями.

Зобов'язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов'язань: їх суб'єкти - кредитор (потерпілий) та боржник (завдавач шкоди) не перебувають у договірних відносинах; або обов'язок відшкодувати шкоду не пов'язується з невиконанням або неналежним виконанням договірних зобов'язань між ними.

Отже, як вбачається з вищенаведеного, ознаки, які передбачені для кваліфікації умов договору як несправедливих, відсутні.

Щодо твердження позивача про те, що договір є нікчемним оскільки не був посвідчений нотаріально, то відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом § 6 «Лізинг» ЦК України та законом.

Посилання позивача на норми статті 799 ЦК України, що міститься у параграфі 5 ЦК України «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який не регулює відносини фінансового лізингу, є помилковим, оскільки об'єднання вже розмежованих законом відносин у сукупне регулювання суперечить ст. 628 ЦК України та самій природі такого розмежування.

Дана стаття регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, але, незважаючи на схожість відносин найму (оренди) транспортного засобу та відносин фінансового лізингу, законодавством вони розділені як такі, що мають окреме регулювання, крім того, відносини фінансового лізингу регулюються спеціальним законом - Законом України «Про фінансовий лізинг».

Тобто, спірні правовідносини врегульовані як загальними (ЦК України), так і спеціальними нормами (Закон України «Про фінансовий лізинг»), які підлягають застосуванню у системному зв'язку.

При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії.

Так, договір лізингу і договір найму транспортного засобу з фізичною особою є різними видами одного типу договору - договору найму, а тому до договору найму транспортного засобу не можуть бути застосовані положення про лізинг, як і до договору лізингу не можуть бути застосовані положення про договір найму транспортного засобу, хоча до кожного із зазначених договорів підлягають застосуванню загальні положення про найм, параграф 1 глави 58 ЦК України.

З врахуванням викладеного до правовідносин фінансового лізингу не можуть бути застосовані положення частини 2 ст. 628 ЦК України, які підлягають застосуванню при укладенні сторонами договорів, укладення яких не передбачено окремою нормою матеріального права, а сторони формують зміст договору з врахуванням елементів різних договорів, укладення яких передбачено різними нормами права.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то вважаємо, що додані позивачем документи не є доказами здійснених ним витрат. Так, позивач стверджує, що ним здійснено оплату правової допомоги за договором №03-02/17-ц про надання правової допомоги від 03.02.2017 року. У той же час, зазначений договір не містить розміру гонорару за послуги, які зазначені в наданому позивачем акті №1-5/17-ц виконаних робіт (наданих послуг) від 27.02.2017 року. Також, зазначений договір не містить такі послуги, що зазначені в акті №1-5/17-ц виконаних робіт (наданих послуг) від 27.02.2017 року, як з'ясування фактичних обставин справи у клієнта (вартість 1 280 грн.), вивчення законодавства по правовому питання (вартість 1 600 грн.) та вивчення та узагальнення судової практики по правовому питанню (вартість 2 880 грн.).

Дослідивши матеріали справи та заперечення відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 17 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» був укладений договір фінансового лізингу №002750.

Відповідно до п. 3.1. договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - трактор ДТЗ 354с5.

Згідно з п. 3.2. договору та додатку №1 до цього договору, вартість предмета лізингу становить 400000 (чотириста тисяч гривень) 00 коп. з урахуванням ПДВ, що в доларовому еквіваленті вартості предмета лізингу становить 17 391,30 доларів США по курсу НБУ (23,00 грн.) на момент укладення договору.

17 липня 2015 року позивач за вказівкою менеджера, ніби то для пришвидшення виконання договору та можливістю скористатися акційною ціною на сільськогосподарську техніку, здійснив платіж на загальну суму 40000 (сорок тисяч гривень) 00 коп.

Дані обставини підтверджуються договором фінансового лізингу №002750, додатками до нього та копією квитанції про сплату позивачем 40000 грн. (а.с. 8-17).

26 серпня 2015 року, позивач зрозумів, що договір фінансового лізингу не є договором купівлі-продажу і відповідач не збирається виконувати його умови та передавати йому предмет лізингу та направив відповідачу заяву вх.№1215 про розірвання договору фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015р. та повернення сплачених коштів.

Відповідач у листі №1035 від 09.09.2015р. повідомив про розірвання договору, проте не повернув сплачені позивачем кошти (а.с. 18).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 6 даного Закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Стаття 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу:

1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або мовам договору, специфікаціям;

3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати:

1) заміни речі, якщо це можливо;

2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю;

3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення;

4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані (ч.2 ст.768 ЦК України).

Положеннями статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Погоджені сторонами платежі, які входять до складу лізингового платежу, відповідають вимогам статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки нормами вказаної статті передбачено оплату не лише вартості предмета лізингу, а й інших витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням умов договору.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

У ст.18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, що включає добровільне волевиявлення сторони при укладенні договору.

Згідно зі ст.627 ЦК України та ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За змістом ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Посилання відповідача у своєму запереченні на те, що для здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу не потрібна ліцензія, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року №913 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), якою затверджено ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, суд вважає безпідставними, оскільки як зазначає сам відповідач дана постанова КМУ була прийнята 07.12.2016 року, а правовідносини між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» склалися 17 липня 2015 року, з моменту підписання договору фінансового лізингу №002750, відтак під час розгляд даного спору суд має застосовувати законодавство, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин (17 липня 2015 року підписання договору фінансового лізингу №002750).

Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015року, укладений між фізичною особою ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч.1 ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Однак, згідно з п. 3,1 договору та додатку №3 до нього - предметом лізингу, зазначено лише марку ДТЗ 354с5, інших ідентифікуючих даних предмету лізингу не зазначено.

Також, відповідно до додатків №1 та №2 до договору лізингу в графіках сплати лізингових платежів не зазначено їх точних дат, що унеможливлює повне та належне виконання договору ОСОБА_2

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Частинами 1, 4, 5 ст.203 ЦК України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Враховуючи вищенаведене, оскільки вбачається ряд порушень вимог чинного законодавства під час укладення між сторонами договору фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015року, судом встановлено його недійсність, а тому суд дійшов висновку про підставність вимог позивача та стягнення з відповідача коштів у сумі 40 000 грн., отриманих останнім в рахунок виконання вказаного правочину, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Щодо стягнення з відповідача в користь позивача 13760 грн. витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку.

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Представник позивача ОСОБА_3 має право на надання правової допомоги як фахівець у галузі права, а здійснення представництва прав та інтересів ОСОБА_1 до та під час розгляду справи обумовлено договором про надання правової допомоги № 03-02/17/ц (а.с. 21, 22).

Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів)

Адвокат ОСОБА_3 виконав взяті на себе зобов'язання за договором про надання правової допомоги. Зокрема, провів попередню консультацію щодо характеру правовідносин, з'ясував фактичні обставини справи у клієнта, зібрав документи, вивчив та провів аналіз матеріалів справи, вивчив законодавство по правовому питанню, надав додаткові консультації та роз'яснення, вивчив та узагальнив судову практику, підготував процесуальні документи, однак не приймав участь в судових засіданнях в якості представника позивача. Всього, як зазначено в акті виконаних робіт, адвокату знадобилось 21,5 год. для вчинення вищеперелічених дій (а.с. 23).

ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 за надані послуги 13760 грн. що стверджується квитанцією до прибуткового ордеру (а. с. 24).

Враховуючи, що позов в частині визнання договору фінансовго лізингу недійсним та стягнення 40000 грн. задоволені, право компенсування судових витрат, понесених стороною на користь якої ухвалено рішення, визначене ст. 88 ЦПК України, тому суд доходить обґрунтованого висновку про наявність підстав стягнення вказаних витрат з відповідача.

Проте, суд не погоджується з висновком позивача щодо розміру витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п. 5 прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про внесення змін до дяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Для таких розрахунків застосуванню підлягає прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено станом на 1 січня 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розмірі 1600,00 грн.

З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу при розгляді даної справи у погодинному розмірі не може перевищувати 640 грн. (1600 грн. х 40%).

Суд вважає, що вочевидь є завищеним час ознайомлення з матеріалами справи, яка без свідоцтва адвоката, договору та акту виконаних робі має 20 аркушів. Також завищеним є час надання консультації та аналізу документів по справі, вивчення судової практики, який виконавцем визначений протягом 4,5 годин та підготовка процесуальних документів протягом 6 год.

За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, середній ступінь складності справи та тривалість її розгляду (без участі адвоката), граничний (максимальний) та мінімальний розміри компенсації витрат на правову допомогу, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості та зважаючи на заперечення відповідача щодо суми за послуги адвоката, суд вважає необхідним визначити компенсацію витрат на правову допомогу за розгляд справи у суді, яка підлягає стягненню з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_1 у розмірі 5120,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 3-11, 60, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживача», ст.3, ст. 6, ч.ч. 1, 4, 5 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.216, ч.1 ст.230, ч.1 ст. 236, ст. 627, 799, ч.ч. 1, 2 ст. 806, ч.1 ст. 807, ч.1 ст. 808 ЦК України, Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», Законом України "Про внесення змін до дяких законодавчих актів України", суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН».

Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в користь ОСОБА_1 40000 грн., спрямованих останнім на організацію та виконання договору фінансового лізингу №002750 від 17.07.2015 року.

Стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору та 5120 грн. витрат на правову допомогу.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Локачинський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 - денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Локачинського районного суду Корнелюк В. С.