Справа № 336/1256/17
Провадження № 2/336/1102/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з Міністерства Оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він проходив військову службу в місті Мостар республіки Боснії та Герцеговини (колишня Югославія) у 1993 році.

Позивач, при виконанні службового обов'язку в Югославії у 1993 році, внаслідок розривної дії снаряду, отримав контузію головного мозку, осколкові поранення голови, правої руки та правої ноги, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 2020 від 09.08.2016 року, виданим Київським міським клінічним бюро СМЕ, згідно якого рубці є наслідком загоєння ран, що могли утворитися внаслідок осколочних поранень, які виникли внаслідок розривної дії снаряду, могли бути спричинені в період проходження служби під час виконання бойових дій в 1993 році. Витягом Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України № 3503 від 12.08.2016 року встановлено, що «стійкі залишкові явища перенесеної контузії ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст. прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебробазилярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворогіпертензивним синдромом, вираженим вести було-атактичним синдромом, стійко вираженим цефалічним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією, вираженою з тяжким порушенням статико-кінетичної стійкості ІІІ ст., вести було-сенсорними і вегетативними реакціями ІІІ ст. ІХС. Атеросклеротичного і постінократного кардіосклерозу. Варикозного розширення вен лівої нижньої кінцівки. ХВН ІІ ст. з незначним порушенням кровообігу і функцій. Флебектомії. Ангіопатії сітківки обох очей, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами. Всі перелічені захворювання повязані з проходженням військової служби під час участі у бойових діях у складі миротворчих сил ООН.

Крім того, позивач зазначає про те, що після проходження військової служби де велися бойові дії, він отримав значні чисельні травми та захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому стан його здоровя не покращується, а з кожним роком тільки погіршується. Внаслідок контузії головного мозку та множинних вогнепальних осколкових поранень отриманих під час проходження військової служби, він змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок розривної дії снаряду він отримав чисельні поранення та захворювання.

У зв'язку з зазначеними захворюваннями стан його здоров'я з кожним роком тільки погіршується, а з 2000 року загальний стан значно погіршився, почали турбувати головні болі, виникли панічні атаки, щоденно турбують здавлюючі загрудинні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, запаморочення, похитування при ході, значне погіршання памяті, зниження слуху, працездатності, дратівливість, порушення сну, загальна різка слабкість.

Як зазначає позивач, його постійно турбують болі в грудній клітці, внаслідок чого у 2015 році позивач переніс інфаркт міокарда; пройшов всі етапи лікування. Близько десяти років його турбує артеріальний тиск, який є нестабільним та завдає йому додаткових неприємностей. З 2005 року страждає на поширений остеохондроз хребта з незначним порушенням функцій. Варикозне розширення вен лівої нижньої кінцівки. Хронічна венна недостатність другого ступеню з незначним порушенням кровообігу та функцій. Також хворіє на ішемічну хворобу серця, атерослеротичний кардіосклероз без порушення загального кровообігу. Гіпертонічна хвороба першої стадії. Атеросклероз судин головного мозку першої стадії з незначно вираженим псевдоневротичним синдромом. Ангіопатія сітківки першого ступеню по гіпертонічному типу.

У зв'язку з отриманою травмою та вищевказаними захворюваннями, позивач зазначає, що порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання, не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена в почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною, оскільки не може допомагати своїй родині як матеріально, так і фізично, повноцінно виконувати свої обов'язки по господарству.

Позивач вважає, що у зв'язку з неможливістю відновити свій стан здоров'я, який пов'язаний з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода в розмірі 100 000 грн.

Оцінюючи завдану йому моральну шкоду позивач враховує з тривалість й глибину своїх душевних страждань, чисельність негативних наслідків для нього, а також значне фізичне та фактичне погіршення стану здоровя.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що винними діями Міністерства Оборони України позивачу завдана моральна шкода. З цих підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Згідно зі статтею 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, проходив військову службу в місті Мостар республіки Боснії та Герцеговини (колишня Югославія) у 1993 році.

Під час проходження військової служби він отримав низку захворювань: стійкі залишкові явища перенесеної контузії ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст. прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдром,ом двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебробазилярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворогіпертензивним синдромом, вираженим вести було-атактичним синдромом, стійко вираженим цефалічним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією, вираженою з тяжким порушенням статико-кінетичної стійкості ІІІ ст., вести було-сенсорними і вегетативними реакціями ІІІ ст. ІХС. Атеросклеротичного і постінократного кардіосклерозу. Варикозного розширення вен лівої нижньої кінцівки. ХВН ІІ ст. з незначним порушенням кровообігу і функцій. Флебектомії. Ангіопатія сітківки обох очей. У 2015 році перенесено інфаркт міокарда. Зазначені захворювання підтверджені медичними документами (а.с.10-23).

21.11.2016 року ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності в зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби, що підтверджується копією довідки МСЕК (а.с.9) та копією посвідчення інваліда війни 2 групи (а.с.8).

Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зі справи вбачається, що під час проходження військової служби в позивача розвинулися хвороби, стан його здоровя погіршився.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно частини 3 Закону України "Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство Оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство Оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Частиною 4 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.

З урахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. Позивач у зв'язку з отриманим пораненням став хворою людиною, можливості якої обмежені. Позивачу отриманим пораненням під час виконання обов'язків військової служби заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Водночас, суд не може погодитися з розміром моральної шкоди, визначеним у позовній заяві. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу суд враховує конкретні обставини справи, групу інвалідності, характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, ступінь вини відповідача, та, виходячи з засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з абзацом 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України про належність та допустимість доказів.

Згідно з частиною 1 статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Відповідно до частини 1 статті 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, суд критично оцінює посилання представника відповідача на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність вини з боку Міністерства оборони України у заподіянні шкоди здоров'ю позивача у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Згідно з пунктом 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків.

У відповідності до пунктів 12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, причинний зв'язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов'язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Таким чином, виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причина і час настання інвалідності.

Як вже було зазначено судом, висновком МСЕК, який не оспорювався у встановленому законом порядку, встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи та причиною цього є захворювання, пов'язане з проходженням військової служби.

При вирішенні зазначеного спору судом врахована правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові по справі №3-86 гс14 від 21.10.2014 року, яка у відповідності до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму у відповідності із рішенням Верховного Суду України.

У відповідності до частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись статтями 10, 11, 15, 16, 57, 60, 88, 179, 212, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 23, 1167 Цивільного кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Міністерства Оборони України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства Оборони України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП № НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Міністерства Оборони України () на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Я.Р.Марко