АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22ц/796/2028/2017 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Вербової І.М. Поливач Л.Д.

при секретарі - Горак Ю.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання недійсним третейського застереження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила визнати пункт 6.2. договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 21 серпня 2008 року, укладеного між нею та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», недійсним є ПАТ «Укрсоцбанк» з моменту внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року.

Свої вимог обґрунтувала тим, що третейське застереження, яке міститься в кредитному договорі не відповідає ст. ст. 1,2 6, 12, 18 Закону України «Про третейські суди». Укладення оспорюваного пункту договору порушує її право на справедливий суд, оскільки вона позбавлена можливості для звернення у суд загальної юрисдикції, а третейські судді Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків є зацікавленими у результатах розгляду справи. Також при укладенні оспорюваного пункту договору представники банку не надали позивачу інформації, щодо можливих наслідків укладення третейської угоди. Пункту 6.2 договору порушує її права на звернення до суду загальної юрисдикції, тому такий правочин є нікчемним. Вона не могла ознайомитися з Регламентом третейського суду та не мала можливості обрати склад такого суду, а тому на момент укладення договору кредиту фактично мав місце істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду їй, як споживачу банківської послуги.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи,

неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів, апелянт, вказує зокрема, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність парових підстав для задоволення позову, оскільки третейське застереження, яке міститься в кредитному договорі від 21 серпня 2008 року не відповідає ст. ст. 6, 12, 18 Закону України «Про третейські суди».

У судовому засіданні представник позивача, підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовились про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу, або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладення угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою, за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Із аналізу ст.152 Конституції України та ст.ст.67,73 Закону України «Про Конституційний Суд України» слідує, що рішення Конституційного Суду України не мають зворотної дії у часі, а тому невідповідність вимогам закону третейського застереження укладеного до 12.03.2011 року, належить застосовувати до договорів, які містять третейське застереження, укладених з указаної дати.

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 5 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Судом встановлено, що 21 серпня 2008 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ " Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії.

Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись статтею 5 Закону України "Про третейські суди", домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду справи вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. або Білоконем Ю.М. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків .

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що пункт 6.2 договору обмежує її права споживача, порушує принцип рівності сторін за договором.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин (серпень 2008 року) Закон України "Про третейські суди" не містив заборони на укладення третейської угоди з приводу можливості розгляду третейськими судами справ про стягнення кредитної заборгованості за позовом позичальника, а тому підстав до визнання п.6.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії у суду не було.

Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Позивач, не була позбавлена можливості змінювати умови кредитного договору, зокрема п. 6.2. щодо третейського застереження.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 раніше зверталася з пропозиціями до банку про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії , надано суду першої інстанції не було. Таким чином, при підписанні кредитного договору сторони підписали і третейське застереження, чим вчинили своє вільне волевиявлення на передачу спору до третейського суду.

Дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що чинним законодавством, яким врегульоване питання застосування третейського застереження сторонами договірних відносин, указаний пункт 6.2 не суперечить вимогам закону і волевиявленню сторін.

Тобто, погоджуючись із третейським застереженням, позивач діяла добровільно без будь-якого тиску і при цьому усвідомлювала значення своїх дій. При цьому, будь-якого зловживання з боку ПАТ «Укрсоцбанк» по відношенню до позичальника, чи порушення її прав,судом не встановлено.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді