Справа № 465/1611/16 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/878/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретар Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив в повному обсязі оригінали боргових розписок, не з'ясував правової природи документів та не надав їм належної оцінки. Звертає увагу на те, що посилання ОСОБА_4 на отримання коштів на підставі договорів підряду є нікчемними, оскільки суду в якості доказів надані рішення Франківського районного суду м. Львова та Апеляційного суду Львівської області в справі №1326/240/12, в яких чітко вказано, що отримання зазначених коштів відповідач не заперечив, однак чи стосувалися ці кошти розробки проекту на будівництво житлового будинку чи взятих інших зобов'язань, які були між сторонами з даних розписок не вбачається. Посилається також на те, що суд не надав належної оцінки неузгодженості показань відповідача у двох різних судових засіданнях з приводу одних і тих самих обставин. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, стягнути з відповідача борг у сумі 381809 грн. 64 коп. та сплачену суму судового збору.

Оскільки в судове засідання не з"явились особи, які беруть участь у справі, колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України слід проводити без участі останніх та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини.

04.06.2009 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 суму у розмірі вісім тисяч доларів (5000 + 3000). У зв'язку з чим отримав дані кошти з даної розписки не вбачається (а.с. 3).

Згідно розписки від 19.06.2008 року ОСОБА_4, що проживає у АДРЕСА_1 отримав аванс на розробку проекту житлового будинку на стадії «ескізний проект» у розмірі 5 тисяч доларів США (а.с. 4).

Згідно розписки від 22.07.2009 року ОСОБА_4 отримав аванс на розробку проекту впорядкування фасадів на території житлового будинку с. Ясногородка, та влаштування гаражу в с. Романівка 1000+300 (1300 доларів США) (а.с. 5).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19.12.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми відмовлено. Вказаним рішення було встановлено що між сторонами виникли зобов'язальні відносини відповідно до договору, який був укладений на виконання проектних робіт від 04.06.2009 року. Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 19.06.2008 року отримав від ОСОБА_2 на розробку ескізного проекту 5000 доларів США, 04.06.2009 року отримав 8000 доларів США. Згідно розписки від 22.07.2009 року ОСОБА_4 отримав аванс у розмірі 1300 доларів. В рішенні Франківського районного суду м. Львова від 19.12.2012 року судом не бралося до уваги розписка від 22.07.2009 року, оскільки з даної розписки не вбачалося хто надав відповідачу аванс, а тому вказана розписка визнана судом неналежним доказом.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.06.2013 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні докази укладення між сторонами договору позики.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого сам роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою та другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При цьому, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Таким чином, документом, що підтверджує укладення саме договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов'язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Таким чином, з аналізу норм матеріального права, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів.

З матеріалів справи вбачається, що копія розписки від 04.06.2009 року, копія розписки від 19.06.2008 року, а також копія розписки від 22.07.2009 року, які позивач долучив до матеріалів справи, не містять умов про отримання сум саме в борг, вказівки на дату повернення грошових коштів та зобов'язання про їх повернення.

З'ясувавши справжню природу вищезазначених розписок, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Франківського районного суду м. Львова та Апеляційного суду Львівської області в справі №1326/240/12 є безпідставним, так як вказаними рішеннями не встановлювався факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) грошових сум, вказаних позивачем по справі.

Апелянтом не подано належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм матеріального і процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 309 ЦПК України.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5