Справа № 346/1909/16-ц
Провадження № 2/346/39/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі: головуючого-судді Васильковського В.М.

секретаря Корбут Н.М.,

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними та стягненнякоштів,-

В С Т А Н О В И В :

у березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з первісним позовом, посилаючись на те, що 06.08.2015 між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого він позичив останньому 38000 доларів США, які той зобовязувався повернути частинами по 10000 доларів США щомісячно, про що власноручно написав розписку. Відповідач повернув йому 20000 доларів США, однак решту боргу не повернув, заборгованість складає 18000 доларів США. Оскільки відповідач добровільно не повертає позичені кошти, просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 478812,33 грн боргу за договором позики.

21.06.2016 ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, вказавши, що між ним та відповідачем в дійсності була домовленість про продаж тваринницького комплексу і земельної ділянки для його обслуговування та погоджена ціна за ці обєкти у розмірі 60000 доларів США. Відповідач сплатив завдаток в сумі 2000 доларів США та 06.08.2015 він отримав від ОСОБА_4 в рахунок оплати вартості майна 20000 доларів США. На решту суми 38000 доларів США останній видав йому боргову розписку, по якій 20000 доларів США на даний час повернуто. Вважає, що між ними відбулася заміна боргу позиковим зобовязанням. Посилаючись на ст. ст. 1048-1050, 1053 ЦК України просить з наведених обставин стягнути з відповідача на його користь 478812,33 грн боргу та судові витрати.

У квітні 2016 року ОСОБА_4, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилається на те, що твердження ОСОБА_1 про надання у позику грошей не відповідають дійсності. У травні 2015 року вони домовились про продаж тваринницького комплексу та земельної ділянки і він передав ОСОБА_1 завдаток в сумі 2000 доларів США. 06 серпня 2015 року між ними укладено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства в с. Залуччя, вул. Миру, 61 Коломийського району, вартістю 69600 грн і тваринницького комплексу за тією ж адресою вартістю 49559 грн. Фактична вартість вказаних обєктів була вищою, ніж указано в договорах, тому на вимогу ОСОБА_1 06.08.2015 він написав розписку, що нібито позичив у нього кошти в сумі 38000 доларів США, хоча сплатив йому із цієї суми 20000 доларів США що стверджується власноручно написаними ОСОБА_1 розписками від 09.09.2015 і 13.10.2015. Вказані обєкти він придбав для зайняття тваринництвом. Однак, у листопаді 2015 року при прийнятті обєкту було встановлено, що охоронна зона не відповідає санітарним вимогам, тому комплекс не може використовуватись за призначенням. Він звернувся до ОСОБА_1 з вимогою врегулювати вказані недоліки, на що той написав розписку про передачу земельної ділянки в с. Залуччя площею 1,03 га, та надав Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 1,0484 га для ведення особистого селянського господарства в с. Залуччя. Проте, ця земельна ділянка належить на праві власності брату позивача, ОСОБА_5 і тому вона не була передана йому належним чином. Коли він 21.12.2015 звернувся до ОСОБА_1 з претензією про усунення порушення, то останній подав до суду позов про стягненя позики. Вважає, що оскільки між ним та ОСОБА_1 не було укладено договору позики, просив визнати недійсним боргове зобовязання (розписку) від від 06.08.2015, а у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

24.01.2017 ОСОБА_4 подав уточнену позовну заяву, мотивуючи її тим, що тваринницький комплекс та земельна ділянка були придбані ним з метою заняття фермерством - розведенням індиків. Оскільки при прийнятті обєктів нерухомості було встановлено, що охоронна зона не відповідає санітарним нормам і становить 150 м при необхідних 300 м, тому комплекс не може використовуватись за призначенням. В звязку з цим вважає, що при вчиненні правочину він помилився щодо обставин, які мають істотне значення (неможливість використання за цільовим призначенням), тому такий правочин слід визнати недійсним, так як він не міг купляти ці обєкти нерухомості, які не можуть бути використані для мети, з якою вони придбані, та застосувати двохсторонню реституцію. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу тваринницького комплексу, що знаходиться в с. Залуччя по вул. Миру, 61 Коломийського району, посвідчений 06.08.2015 приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу за реєстровим № 657 та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2,0000 га в с. Залуччя, вул. Миру, 61 для ведення особистого селянського господарства, посвідчений цим же нотаріусом за реєстровим № 658; повернути у власність ОСОБА_1 тваринницький комплекс та земельну ділянку і стягнути з останнього на його користь 42000 доларів США оплачених коштів.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник пояснили, що між сторонами було укладено договори купівлі-продажу земельної ділянки та тваринницького комплексу в с. Залуччя, Коломийського району. Дане майно вони оцінили в 60000 доларів США, з яких відповідачем частинами сплачено 42000 доларів США. Вважають, що відносини, які виникли між ними регулюються ст. 1053 ЦК України, оскільки відбулася заміна боргу позиковим зобовязанням, усі умови новації виконані. Зустрічний позов заперечили, посилаючись на те, що на день укладення спірних договорів ОСОБА_4 діяв як фізична особа, а не підприємець. Під час укладення договорів про вид діяльності, який буде там здійснювати відповідач, вони не домовлялися. Придбаний тваринницький комплекс можна використовувати за цільовим призначенням. Просять первісний позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник ОСОБА_4 первісний позов заперечила, уточнені вимоги зустрічного позову підтримала. Вказала, що між сторонами не було укладено договору позики, їхні правовідносини не можна вважати заміною борговим зобовязанням. Пояснила, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, між сторонами була домовленість про те, що у тваринницькому комплексі ОСОБА_4 буде здійснювати діяльність по розведенню індиків. Однак згодом виявилося, що даний комплекс для цього непридатний. Вважає, що ОСОБА_4 помилився стосовно предмету договорів купівлі-продажу, а тому їх слід визнати недійсними та застосувати двохсторонню реституцію.

Зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом установлено, що 06 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу земельної ділянки площею 2,0000 га, яка розташована в с. Залуччя, вул. Миру, 61 Коломийського району Івано-Франківської області. Вартість земельної ділянки була визначена сторонами в 69600 грн.

Крім того, 06 серпня 2015 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу тваринницького комплексу, який складається з стайні А загальною площею 1445,7 кв.м, стайні Б загальною площею 1513,5 кв.м і знаходиться в с. Залуччя, вул. Миру, буд № 61 Коломийського району. Вартість тваринницького комплексу сторонами визначена у сумі 49559 грн. Договори посвідчені приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровані в реєстрі за № № 657, 658. (а.с. 30-34).

06.08.2015 ОСОБА_4 написав розписку, згідно якої він позичив кошти в сумі 38000 доларів США у ОСОБА_1 і зобовязується повернути їх частинами по 10000 доларів США щомісячно (а.с.23).

23.05.2015 ОСОБА_1 написав розписку про отримання 2000 доларів завдатку за продаж тваринницького комплексу в с. Залуччя від загальної суми 60000 доларів. 09.09.2015 він же дав розписку, що отримав 10000 доларів від загального боргу 38000 доларів США, а 13.10.2015 що отримав 10000 доларів від загального боргу 28000 доларів США (а. с. 35).

15.12.2015 ОСОБА_1 написав розписку, що до проданого тваринницького комплексу, за який повністю не виплачена належна сума 450 000 грн, він передає безкоштовно земельну ділянку в с. Залуччя площею 1,03 га (а. с. 36).

В матеріалах справи містится копія Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 1,0484 га в с. Залуччя на імя ОСОБА_5 (а. с. 37).

21.12.15 ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_1 з претензією на суму 1 050 000 грн, що еквівалентно сплаченій сумі 42000 доларів США, для усунення порушень з приводу придатності придбаного тваринницького комплеку або повернення вищевказаної суми чи скоригування вартості укладеної 23.05.2015 угоди відповідно до ринкової ціни (а. с.39).

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зміна предмета або підстави позову є виключним правом позивача.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 10, ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Визначаючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд вважає, що посилання позивача за первісним позовом на те, що розписка від 06серпня 2015 року є новацією боргу, що виник із договорів купівлі-продажу майна у позикове зобов'язання, є помилковим.

За змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тим ж сторонами (новація).

З аналізу вказаних норм вбачається, що новація - це угода про заміну первинного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правовідносин сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

Юридичною підставою для зобов'язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов'язання.

Угода про заміну первинного зобов'язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов'язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору; новий правочин оформлюється укладенням сторонами новаційного договору позики; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов'язання.

Таким чином, визначальними умовами новаційного правочину повинні бути: зазначення існуючого зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, характеристики, істотні умови, тощо).

Звертаючись до суду з первісним позовом ОСОБА_1 посилалався на те, що він позичив ОСОБА_4 (віддав готівкою) 38000 доларів США, з яких останній не повернув 18000 доларів США, просив стягнути з відповідача 478 812,33 грн боргу за договором позики.

В подальшому, в заяві від 21.06.2016 позивач вказував, що у відповідача існувало зобов'язання щодо сплати частини вартості тваринницького комплексу і земельної ділянки, придбаних останнім за договором купівлі-продажу від 06 серпня 2015 року. Також, позивач зазначав, що відбулась заміна вказаного зобов'язання укладенням спірного договору позики.

Однак, згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня 2015 року продаж сторони здійснили за домовленістю за 69 600 грн, які продавець прийняв готівкою від покупця до підписання цього договору. Сторони, підписавши цей договір, підтвердили повний розрахунок за відчужувану нерухомість. У пункті 3 договору купівлі-продажу тваринницького комплексу від 06 серпня 2015 року вказано, що продаж цей вчинено за 49 559 грн, які гроші продавець отримав від покупця повністю.

Підписання цих договорів свідчить про те, що розрахунки за вище зазначені обєкти нерухомості здійснені повністю та про відсутність будь-яких матеріальних претензій з боку продавця до покупця щодо їх оплати.

Судом установлено, що договори купівлі-продажу 06 серпня 2015 року підписані сторонами, а вказані умови цих договорів спростовують доводи ОСОБА_1 про наявність зобов'язання ОСОБА_4 щодо сплати йому частини вартості проданого майна та позбавляють сторін потенційної можливості замінити таке зобов'язання новим зобов'язанням на підставі положень ч. 2 ст. 604, ст. 1053 ЦК України.

Окрім того, згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, у разі внесення змін до договорів купівлі-продажу від 06 серпня 2015 року щодо ціни обєктів нерухомості, такі договори необхідно було укладати у письмовій формі та посвідчувати нотаріально, оскільки основні договори були нотаріально посвідчені.

З огляду на викладене суд відхиляє доводи позивача про заміну боргу, що виник із договорів купівлі-продажу, позиковим зобов'язанням, оскільки укладені сторонами 06.08.2015 нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу свідчать про відсутність невиконаного первинного зобовязання, що унеможливлює застосування правової норми про новацію боргу.

Крім того, зверненя ОСОБА_4 з претензією до ОСОБА_1 про усунення порушень або повернення сплаченої суми чи скоригування вартості укладеної 23.05.2015 угоди відповідно до ринкової ціни, а також не укладення договору про передачу земельної ділянки, що належить брату відповідача ОСОБА_5 в рахунок проданого тваринницького комплексу, свідчить про відсутність між сторонами домовленості укласти договір про заміну первинного зобовязання, як і наміру вчинити новацію.

Надаючи оцінку розписці, складеною ОСОБА_4 06.082015, суд доходить висновку про те, що вона не містить відомостей про домовленість між ним та ОСОБА_1 щодо заміни боргу, який виник із договору купівлі-продажу, на позикове зобов'язання, тому таку розписку не можна вважати новацією.У цій розписці відсутня вказівка на існуюче зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, істотні умови, тощо).

В той же час, справжня правова природа цієї розписки, незважаючи на її найменування, ураховуючи обставини справи, не є підтвердженням реального характеру договору позики та факту передачі грошової суми позичальнику, оскільки ОСОБА_1 не заперечив того факту, що в дійсності він грошові кошти ОСОБА_4 не позичав.

Суд ураховує також те, що ОСОБА_4 оспорює дійсність зазначених договорів купівлі-продажу, домовленість сторін про припинення первинного зобов'язання відсутня, немає їх згоди (консенсусу) як і наміру вчинити новацію із зазначенням про таке у договорі.

При цьому ОСОБА_1 у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду докази, що між сторонами укладений новаційний договір, тобто що була домовленість замінити первинне зобов'язання позиковим зобов'язанням.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Учасники цивільних відносин повинні діяти добросовісно, а сторони не можуть відступати від положень закону. Суд захищає права та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України та може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої пятої статті 13 ЦК України.

Видача сторонами один одному розписок із зазначенням засобу платежу іноземної валюти, у яких вказані інші суми, а ніж в укладених ними нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу, де зазначено вартість майна у грошовій одиниці гривні, свідчить про наявність між ними правовідносин, які виходять за межі правового регулювання вчинених ними правочинів.

У зв'язку із зазначеним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову із-за відсутності зобов'язання ОСОБА_4 щодо сплати частини вартості придбаного майна, що стверджено сторонами у момент підписання договорів купівлі-продажу від 06 серпня 2015 року, а тому сторони не могли замінити таке зобов'язання новим зобов'язанням на підставі положень ч. 2 ст. 604, ст. 1053 ЦК України, що спростовує доводи ОСОБА_1, якими він обґрунтовує свої вимоги.

Вирішуючи спір в частині зустрічного позову про визнання договорів недійсними та стягнення коштів, суд виходить з такого.

ОСОБА_4, обгрунтовуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви, посилався на те, що при укладенні договорів купівлі-продажу тваринницького комплексу і земельної ділянки, що знаходяться в с. Залуччя, вул. Миру, 61 Коломийського району, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення (неможливість використання за цільовим призначенням), так як не міг купляти ці обєкти нерухомості, які не можуть бути використані для мети, з якою вони придбані (заняття фермерством - розведення індиків).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Судом установлено, що за умовами оспорюваних нотаріально посвідчених договорів продавець ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_4Ю, прийняв у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з переліком земельних угідь, кадастровим номером та іншими реквізитами (предмет договору), а також тваринницький комплекс (дві стайні), розташований на вказаній земельній ділянці.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2953цс15.

На порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України ОСОБА_4 не довів за допомогою належних і допустимих доказів того факту, що він як покупець помилявся відносно природи договору, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість її використання за цільовим призначенням, яку саме істотну умову договору він неправильно сприйняв та яким чином це вплинуло на його волевиявлення, з огляду на те, що сторони здійснили оплатний перехід права власності на нерухоме майно, засвідчили своїми підписами в присутності нотаріуса здійснення факту такої оплати до укладення договору, що не суперечить і повністю відповідає суті і змісту договору купівлі-продажу, права та обовязки сторін за яким викладені відповідно до їх внутрішньої волі, а також не довів тієї обставини, що він за усіх можливих умов не в змозі був пересвідчитися у неможливості використання за цільовим призначеннямпридбаних обєктів нерухомості.

Разом з тим, судом достовірно встановлено, що укладені між сторонами договори за своїм правовим змістом та правовою природою є договорами купівлі-продажу нерухомого майна, які були оформлені відповідно до вимог чинного законодавства та підпадають під правове регулювання статей 655-658, 662-664, 666, 669, 674, 679, 691-692 ЦК України.

Укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу сторони стверджували, що вони не визнані недієздатними, волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, ці договори не носять характеру мнимої та удаваної угоди, не приховують іншу угоду і відповідають дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Помилковий розрахунок ОСОБА_4 одержання доходу від вчинених договорів правового значення не має. З огляду на викладене він не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

На підставі наведеного та ст. ст. 215, 229, 604, 1053 ЦК України, керуючись ст. ст.209, 212-215, 218ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу-відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними та стягнення коштів-відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення було винесено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У випадку неподання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після закінчення встановлених строків апеляційного оскарження.

Суддя Васильковський В. В.