АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ 22-ц/796/4792/17 Головуючий у 1-й інстанції - Васалатій К.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року про часткове задоволення подання державного виконавця Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Негоди Ольги Олександрівни, стягувач - ОСОБА_3, про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року державний виконавець Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Негода Ольга Олександрівназвернулася до суду із поданням, в якому просила тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до моменту виконання останньою рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ОСОБА_3 у загальному розмірі 925 650 грн. 40 коп. Крім того, просила зобов'язати адміністрацію Державної прикордонної служби України вжити невідкладних заходів для недопущення виїзду боржника за межі України та вилучення у останньої паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Подання мотивувала тим, що боржник тривалий час ухиляється від виконання рішення, а на вимоги та виклики державного виконавця не реагує.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року подання задоволено частково. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання майнових зобов'язань, покладених на боржника судовим рішенням. Зобов'язано адміністрацію Державної прикордонної служби України вжити невідкладних заходів для недопущення виїзду боржника за межі України з вилученням паспорту громадянина України для виїзду за кордон. В іншій частині подання відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі боржник просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання. Посилається на те, що державним виконавцем належним чином не доведено факт ухилення боржника від виконання зобов'язання. Зазначила, що постанови про відкриття виконавчих проваджень своєчасно засобами поштового зв'язку не отримувала, а про існування відкритих виконавчих проваджень дізналася лише в листопаді 2016 року, отримавши відповідні постанови на руки. Крім того, скаржник зазначає, що вона, по можливості, намагається виконувати власні боргові зобов'язання, частково погашаючи борг платежами по 9000 грн. та 5000 грн. Також, боржник посилається на те, що державним виконавцем накладено арешт на належне ОСОБА_1 майно, яке може бути реалізовано в рахунок погашення заборгованості в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», а тому, обмеження боржника у праві виїзду за кордон, на думку скаржника, є недоцільним.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та з'ясувавши обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні в Оболонському районному відділі Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувають виконавчі листи №756/13386/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 919 195 грн. суми заборгованості та 6455 грн. 40 коп. судових витрат.

15.04.2016 року державним виконавцем винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень(ВП №50857322, ВП №50856993) з примусового виконання зазначених вище виконавчих листів.

18.08.2016 року постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника в межах суми заборгованості, а також оголошено заборону на його відчуження.

17.08.2016 року та 10.02.2017 року державним виконавцем здійснено виходи за місцем реєстрації боржника, а саме: АДРЕСА_1, проте двері квартири ніхто не відчинив, а, зі слів сусідів, в зазначеній квартирі ніхто не проживає.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх боргових зобов'язань, а обмеження його у праві виїзду за межі України в даному випадку є необхідним заходом.

Проте, колегія суддів з таким висновком погодитися не може.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, чинній на момент звернення державного виконавця до суду з поданням), виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За положеннями п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Разом з тим, за змістом ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником зобов'язань самостійно протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)» означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

В даному випадку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів справи та матеріалів виконавчого провадження не вбачається факт умисного ухилення боржника від виконання власних боргових зобов'язань.

Так, з матеріалів виконавчого провадження не слідує, що державним виконавцем було своєчасно направлено, а боржником - своєчасно отримано, постанови про відкриття виконавчих проваджень. При цьому, як зазначає боржник, відповідні постанови отримано ним на руки лише в листопаді 2016 року, про що свідчить відповідна відмітка /а.с. 202/.

Колегія суддів звертає увагу на те, що після отримання зазначених документів, у грудні 2016 року, боржником здійснено платіж, спрямований на часткове погашення заборгованості перед ОСОБА_3, у розмірі 9000 грн.

Крім того, в березні 2017 року ОСОБА_1 було здійснено ще один платіж на суму 5000 грн.(оригінал квитанції надано боржником в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції).

З матеріалів справи не вбачається, а державним виконавцем не доведено, що доходи боржника дозволяють останній виконати рішення суду одноразовим платежем або здійснювати платежі у більшому розмірі, а тому колегія суддів не може погодитися з висновком державного виконавця та суду першої інстанції про наявність факту умисного ухилення боржника від виконання судового рішення.

Крім того, державним виконавцем накладено арешт на нерухоме майно, належне ОСОБА_1, зокрема: 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яке може бути реалізоване в рахунок погашення заборгованості у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Також варто зауважити, що за весь час проведення виконавчого провадження боржник жодного разу не притягався до відповідальності згідно ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, державним виконавцем не доведено, що органами ДВС були вжиті усі можливі та необхідні дії для забезпечення виконання рішення суду(зокрема, не реалізовано майно боржника, на яке накладено арешт), а також не надано суду підтверджень намірів боржника виїхати за межі України з метою уникнення відповідальності, а тому, в даному випадку, оскаржувана ухвала порушує конституційне право боржника на вільне пересування.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця щодо обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Згідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Керуючись ст. ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання державного виконавця Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Негоди Ольги Олександрівни про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді: