Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 лютого 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє адвокат ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися у суд із вищенаведеним розовом, який обґрунтовували тим, що після смерті 02.01.2015 року батька ОСОБА_7, відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на автомобіль марки GELLY, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . За життя ОСОБА_7 на випадок своєї смерті заповіту не складав. Позивачі прийняли спадщину шляхом подачі в межах шестимісячного строку заяви до нотаріуса про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 видано спадкоємцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, кожному в 1/2 частці спадкового майна, що складається із транспортного засобу марки GELLY, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1. При зверненні до органів Державтоінспекції з метою реєстрації автомобіля було виявлено, що належний спадкодавцю на праві власності автомобіль був відчужений після його смерті гр. ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу 02.09.2014 року, на підставі договору купівлі-продажу в користь ОСОБА_8, шляхом оформлення довідки-рахунку серії ААЕ № 0431128 від 11.02.2015 року. Із приводу даного факту було подано заяву до правоохоронних органів. Оскільки, автомобіль був відчужений фактично після смерті ОСОБА_7, то вважають порушеним своє право на спадкове майно. З посиланням на викладене, представник позивачів просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 0431128 від 11.02.2015 року автомобіля марки GELLY, номер кузова НОМЕР_2; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки GELLY, номер кузова НОМЕР_2 по 1/2 частці за кожним; зобовязати ОСОБА_5 передати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки GELLY, номер кузова НОМЕР_2; стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21.10.2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині визнання права власності на автомобіль залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.10.2016 року даний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який оформлено довідкою-рахунком серії ААЕ № 0431128 від 11.02.2015 року, легкового автомобіля марки GELLY, номер кузова НОМЕР_2. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На дане рішення представник позивачів ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобовязання повернути автомобіль скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення даної вимоги. В обґрунтування скарги вказує, що хоча в позовній заяві вони прямо й не посилалися на ст.ст. 387, 388 ЦК України, однак вони також не посилалися й на ст. 216 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача усно заявляв, що вони ставлять вимогу про витребування майна від добросовісного набувача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобовязання передати автомобіль, то колегія суддів, згідно приписів ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Встановлено, що 02 січня 2015 року помер ОСОБА_7, що стверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-ЛЕ № 517752, (Т.1 а.с. 7).

За життя ОСОБА_7 на праві власності належав транспортний засіб марки GELLY, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, коричневого кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САК 748277, (Т.1 а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_7, спадкоємцями першої черги за законом є його донька ОСОБА_2 та син ОСОБА_1, які з метою оформлення спадкових прав звернулися з відповідною заявою до нотаріуса.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_6 видано ОСОБА_2 і ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку майна, кожному, а саме на транспортний засіб, легковий автомобіль марки GELLY, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, які зареєстровано в реєстрі за №№ 1140, 1141 (Т.1 а.с. 8, 9).

З відповіді Ужгородського центру надання послуг, повязаних із використанням автотранспортних засобів м. Ужгород, Ужгородського, Перечинського та Великоберезнянського районів УДАІ УМВС України в Закарпатській області - Центру ДАІ № 2101 від 15.09.2015 року № 8/Р 899 вбачається, що станом на 15.09.2015 року транспортний засіб марки GELLY, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 за ОСОБА_7 не зареєстрований, а власником є гр. ОСОБА_8. Повідомлено, що належний ОСОБА_7 транспортний засіб був перереєстрований 10.02.2015 року Центром ДАІ № 2101 на підставі доручення ВРІ № 571952 виданого приватним нотаріусом ОСОБА_9 на гр. ОСОБА_4 у звязку з видачею дубліката технічного паспорту; 12.02.2015 року даний автомобіль було перереєстровано Центром ДАІ № 2101 на нового власника на підставі довідкирахунку серії ААЕ № 043128 виданої ТОВ П.О.С.Т. від 11.02.2015р., (Т.1 а.с. 20, 22).

11 лютого 2015 року ТОВ П.О.С.Т. видав довідку-рахунок серії ААЕ № 043128 згідно з якою за грошові кошти в розмірі 92000 гривень ОСОБА_5 був відчужений автомобіль марки «GELLY», номер кузова НОМЕР_2, (Т.1 а.с. 61).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобовязання передати автомобіль, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 придбав автомобіль не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то належним способом захисту є віндикаційний позов, якого позивачі не предявляли.

Однак із даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, виходячи з наступного.

Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як розяснено в п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребуваним від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

У п. 5 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки автомобіль придбано ОСОБА_5 від ОСОБА_4, то позивачі, як особи, що не являються сторонами даного правочину, не можуть застосувати такий зобовязальний спосіб захисту як реституція.

Однак судом при цьому не враховано наступне.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним правочину, позивачі також просили суд, і вирішити вимогу про зобовязання ОСОБА_5 повернути їм автомобіль. Із цього слідує, що позаяк покійний ОСОБА_7 являвся стороною правочину, який судом визнано недійсним, то за наслідками такого, застосовуються правила реституції, що полягають у поверненні кожною стороною недійсного правочину другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину.

Також, виходячи з розяснення зазначеного в абзаці 3 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати із власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

У спірних правовідносинах, ОСОБА_4 при відчуженні автомобіля ОСОБА_5 діяла на підставі доручення від ОСОБА_7. Тобто, ОСОБА_4 не може вважатись продавцем та відповідно стороною договору купівлі-продажу, така особа являється лише представником, що діяв від імені ОСОБА_7, який на момент укладення договору був зареєстрований як власник автомобіля. Саме ОСОБА_7 в даному випадку вважається стороною (продавцем) за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Та обставина, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 92000,00 гривень за проданий легковий автомобіль не може являтись перешкодою для застосування наслідків недійсного правочину. Оскільки, питання передання чи, ні грошових коштів ОСОБА_4 попередньому власнику ОСОБА_7 чи його спадкоємцям, знаходиться за межами спірних правовідносин, і вирішується в окремому порядку. І крім цього, при визнанні правочину недійсним, та застосування наслідків недійсності такого, права покупця у даному випадку ОСОБА_5 не повинні порушуватись, і не можуть ставитись у залежність від стосунків між довірителем, і представником.

Представник ОСОБА_3 пояснювала, що у позовній заяві позивачі не посилались на норми як ст. 216 ЦК України, так і ст.ст. 387, 388 ЦК України. А тому, легковий автомобіль ОСОБА_5 як добросовісний набувач повинен повернути позивачам.

За правилами пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання із приводу того, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З наведених норм убачається, що на позивачеві лежить обовязок навести обставини, якими обґрунтовувались вимоги, а не правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, так-як на суду лежить обовязок зазначити правову норму, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивачі просили визнати недійсним правочин, а також, зобовязати ОСОБА_5 повернути легковий автомобіль. Тобто, позивачі не заявляли такої позовної вимоги як витребування майна від добросовісного набувача.

Праву позивача на заявлення вимоги про визнання правочину недійсним, кореспондується право заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, а не вимога про витребування майна від добросовісного набувача. Так-як, норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Зважаючи на вищенаведене та те, що договір купівлі-продажу легкового автомобіля визнано судом недійсним за позовом спадкоємців ОСОБА_7, то в такому випадку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вправі ставити питання про повернення їм автомобіля, шляхом застосування саме реституції, як спадкоємців продавця за договором купівлі-продажу, що визнаний недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував наведеного, та дійшов помилкового висновку про неможливість застосування по даній справі такого способу захисту як реституція.

Враховуючи наведені обставини, які вказують на невідповідність висновку суду першої інстанції обставинам справи, якими обґрунтовувались позовні вимоги з огляду на вимоги ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції стосовно повернення легкового автомобіля підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення такої вимоги позивачів.

Позаяк апеляційна скарга підлягає задоволенню, то із ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 535,92 гривень, сплачений ним за подачу апеляційної скарги.

Зважуючи на встановлене та керуючись приписами ст. 216 ЦК України, статей 88, 307, 309, 313, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд,

рішив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені яких діє адвокат ОСОБА_3, задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобовязання передати автомобіль, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення даної вимоги.

Застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції, а саме, ОСОБА_5 передати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий автомобіль марки GELLY, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_3, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернути ОСОБА_5 отримані за цей автомобіль грошові кошти у сумі 92000,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витратив у розмірі 535,92 грн., судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Суддя-доповідач

Судді