АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/4209/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/457/К/17 суддя Прасолов В.М.
Категорія - 55( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря - Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського про стягнення грошових сум, відшкодування моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6,

представник відповідача Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського - Ємельянова Анна Геннадіївна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського про стягнення грошових сум, відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що у період з 30.09.2008 року по 03.11.2014 року працював на посаді заступника директора з виробничого навчання Докучаєвського технікуму Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського.

7 листопада 2014 року наказом № 51 Міністерства освіти і науки Донецької народної республіки (яку ніхто не визнає) був звільненим з посади заступника директора з виробничого навчання Докучаєвського технікуму Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського. Вважає зазначений наказ неправомірним, необгрунтованим та безпідставним, таким, що суперечить Законодавству України. Згідно наказу № 51 підставою для звільнення стало виконання наказу № 2 від 1 вересня 2014 року «Про перепідпорядкування освітніх закладів всіх рівнів, типів і форм власності», де вказано, що звільнити з займаної посади Директорів вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації, які заключили договір з Міністерством освіти і науки України, управлінням освіти і науки Донецької облдержадміністрації у зв'язку з перепідпорядкуванням Міністерству освіти і науки Донецької народної республіки. В Додатку №3 Міністерства освіти і науки Донецької народної республіки зазначено перелік вищих навчальних закладів та їх керівників, заступників які підлягають звільненню. Наказ № 51 був підписаний Міністром освіти і науки самопроголошеної Донецької народної республіки ОСОБА_8, а контроль за виконанням покладено на першого замміністра самопроголошеної Донецької народної республіки ОСОБА_9, ректорів вищих навчальних закладів.

Вважає, що у самопроголошеної ДНР немає жодних правових підстав та повноважень для його звільнення, а у зв'язку з припиненням роботи УДКСУ у м.Докучаєвську Донецької області йому не виплачена нарахована заробітна плата за серпень-листопад 2014 року.

Просив суд: стягнути з відповідача суму боргу по виплаті заробітної плати у розмірі 8492 грн. 59 коп.; суму невиплачених відпускних у розмірі 4975 грн.; моральну шкоду в розмірі 20000 грн; витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати га ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не було враховано довідки учбового закладу №279 від 21.11.2014 року та №280 від 21.11.2014 року про те, що ОСОБА_2 дійсно працював на посаді заступника директора з виробничого навчання Докучаєвського технікуму Донецького національного університету економіки і торгівлі імені Михайла Туган-Барановського та не виплачена йому заробітна плата становить 5 754,82 грн. Оскільки, Докучаєвський технікум не є юридичною особа, відповідач повинен виплати заборгованість по заробітній платі у повному обсязі, а також відшкодувати завдану моральну шкоду.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника відповідача Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського - Ємельянову А.Г., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського про стягнення грошових сум та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 24 КЗпП України).

Згідно із ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні приписи зафіксовані у ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Згідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із положеннями ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З системного аналізу статей 21, 94, 83, 116 233 КЗпП України виходить, що судовому захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

Відповідно вимогам ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, позивач ОСОБА_2 має належними та допустимими доказами довести факт перебування у трудових відносинах з відповідачем Донецьким національним університетом економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, порушення останнім його трудових прав, а вже потім ставити питання щодо відновлення такого порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, Докучаєвський технікум Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського є відокремленим підрозділом Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського (т.1 а.с. 22-27, 81-84).

Матеріали справи не містять Положення про Докучаєвський технікум Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського, а надане відповідачем Положення про Краматорський технікум Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського (т. 1 а.с. 95-107), згідно якого заступники директора технікуму приймаються та звільняються з роботи директором технікуму, колегія суддів не може взяти до уваги.

Разом з тим, згідно штатного розпису Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського на 2014 рік (т. 2 а.с. 8-47), посада заступника директора з виробничого навчання Докучаєвського технікуму Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського не входить до штатного розпису Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського.

Для підтвердження доводів щодо перебування у трудових відносинах з відповідачем, ОСОБА_2 надав копії довідок №279 та №280 від 21.11.2014 року, підписані заступником директора ОСОБА_11. та головним бухгалтером ОСОБА_12, без жодних відбитків початків чи штампів, згідно яких ОСОБА_2 працював на посаді заступника директора з виробничого навчання Докучаєвського технікуму Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського у період з 30.09.2008 року по 03.11.2014 року та йому не виплачена заробітна плата за період з серпня по листопад 2014 року у розмірі 5 754,82 грн. (т. 1 а.с. 4-5).

Разом з тим, а ні ОСОБА_11., а ні ОСОБА_12 не перебувають у трудових відносинах з Донецькоим національним університетом економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського та не мають повноважень діяти від імені відповідача (т. 1 а.с. 85).

Таким чином, колегія суддів відноситься критично до довідок №279 та №280 від 21.11.2014 року, а інших доказів, які б могли підтвердити факт перебування ОСОБА_2 на посаді директора з виробничого навчання Докучаєвського технікуму Донецького національного університету економіки та торгівлі імені Михайла Туган-Барановського (зокрема, належним чином засвідченої копії трудової книжки, копії наказу про прийняття на посаду та звільнення, тощо) позивачем не надано.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: