Провадження 2/127/156/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2017 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

при секретарі Константинові А.К.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника Вінницької міської ради Олексюк Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Вінницька міська рада, ОСОБА_9 про припинення права власності,

в с т а н о в и в:

14.07.2016 року ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - Вінницька міська рада, ОСОБА_9 про припинення права власності, мотивуючи позов тим, що в 1961 році ОСОБА_10 з дружиною ОСОБА_11 побудували будинок АДРЕСА_1, в 1965 році - сараї «Б», «б», погріб «П/Б», в 1980 році - навіс «б1», що підтверджується технічним паспортом. В 1982 році на присадибній ділянці був побудований новий будинок і рішенням виконкому Вінницької міської ради №83 від 10.02.1983 року за ним закріплено земельну ділянку, площею 600 кв.м., із земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_10, присвоєно новому будинковолодінню адресу - АДРЕСА_2. Цим же рішенням вирішено утворити проїзд до нового домоволодіння за рахунок земельної ділянки ОСОБА_10 21.02.1983 року в акті про відвід земельної ділянки під забудову та плані земельної ділянки було відображено даний проїзд.

Відомості з утворення проїзду містяться в матеріалах інвентаризаційної справи будинковолодіння АДРЕСА_2, проїзд відображений і в технічному паспорті на даний будинок.

На ділянці, яка передбачалась під проїзд до будинку АДРЕСА_2 знаходились сараї «Б», «б», проте, в зв'язку з тим, що сусіди були близькими родичами, це не створювало жодних проблем.

В 2003 році власниками будинковолодіння АДРЕСА_2 стали ОСОБА_5 та ОСОБА_9 з частками 2/3 та 1/3 відповідно.

Вказані сараї в 2013 році ОСОБА_12, спадкоємець ОСОБА_10, розібрав разом з навісом «б1» та на їх місці самочинно збудував господарські споруди «Б», «б» з бетонним фундаментом, за що був притягнутий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області до адміністративної відповідальності. ОСОБА_12 штраф сплатив, однак самовільно збудовану споруду не демонтував.

Позивач ОСОБА_5 вважає, що сараї «Б», «б», навіс «б1» фізично перестали існувати влітку 2013 року, на їх місці зведені нові споруди, проте документально право власності на попередні сараї не було припинене, що є суттєвою перешкодою для здійснення прав позивача та відновлення проїзду до її ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер, його спадкоємцями є ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які оформили спадкові права. В склад спадщини увійшли сараї «Б», «б».

Відповідно до вимог ст. 349 ЦК України, а також з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач ОСОБА_5 просила припинити право власності на сараї літ. Б», «б», які знаходились по АДРЕСА_1, належні ОСОБА_7, ОСОБА_8 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих Шарко О.В., державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори 12.10.2016 року за реєстровими номерами 1-2497, 1-2500, в зв'язку з їх знищенням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_1 позов підтримали. Позивач ОСОБА_5 пояснила, що з 2003 по 2013 рік, вона могла проїхати через подвір`я ділянки АДРЕСА_1 до свого будинку, але оскільки сараї існували, фактично проїзд не був утворений. Влітку 2013 року ОСОБА_12 зруйнував старі сараї і на їх місці почав самочинне будівництво фундаменту та нових споруд. Вважає, що з 2013 року право власності на старі сараї слід припинити, з метою утворення проїзду. На даний час вона лише має підхід до свого будинковолодінння з сусідньої вулиці, шириною 1 метр, а відповідачі не дозволяють користуватись їх ділянкою.

Представник позивача ОСОБА_1 підтримала позов і пояснила, що право позивача підлягає захисту саме шляхом припинення права власності відповідачів на сараї «Б», «б» на підставі ст. 349 ЦК України. Просила врахувати, що будинковолодіння АДРЕСА_2 виділялось в окреме з врахуванням створення проїзду через ділянку відповідачів АДРЕСА_1, оскільки іншого під`їзду до будинку не існувало. Виконавчим комітетом було передбачено, що на сараї, які перешкоджають проїзду, будуть погашені документи після їх руйнування. Разом з тим, старі ветхі сараї попередній власник ОСОБА_12 зруйнував влітку 2013 році, а на їх місці побудував нові з бетонного фундаменту та цегли. Це будівництво є самочинним, відповідачі притягнуті до адміністративної відповідальності і підстав для внесення в свідоцтва про право на спадщину від 12.10.2016 року сараїв «Б» та «б» не було. Оскільки фактично майно було знищене в 2013 році, просила припинити право власності відповідачів на сарай «Б», «б».

Представники відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали. Представник відповідача ОСОБА_2 суду пояснив, що ОСОБА_5 набула у власність будинковолодіння в 2003 році і бачила, що під`їзду до ділянки немає, тому її права не порушені. Крім того, влаштувати проїзд на ділянці АДРЕСА_1 до будинку АДРЕСА_2 неможливо, оскільки сараї «Б», «б» існують, вони не є самочинно збудованими, а 12.10.2016 року відповідачі отримали правовстановлюючий документ. Крім того, під сараями влаштований погріб, і навіть в разі припинення на них права власності проїжджати по погребу буде неможливо.

Представник відповідача ОСОБА_3 також зазначив, що позивач обрала невірний спосіб захисту і ст. 349 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки відповідних заяв власників немає, а суд не може виконувати функції державного реєстратора і відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» припиняти право. Просив врахувати, що право власності відповідачів на сараї «Б» і «б» набуте правомірно 12.10.2016 року, свідоцтва про право власності не оспорені, а позивач не довела, що її права порушені і підлягають захисту саме в такий спосіб.

Представники третьої особи ОСОБА_14, ОСОБА_4 позов підтримали, зазначили, що проїзд був передбачений рішенням виконкому Вінницької міської ради від 10.02.1983р., крім того в матеріалах справи достатньо доказів щодо самовільного будівництва господарських будівель, а тому є всі підстави для задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 (2/3 частки) та ОСОБА_9 (1/3 частка) є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 на підставі договору міни від 19.12.2003 року (а.с. 11). Право власності зареєстроване в БТІ 26.12.2003 року.

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 83 від 10.02.1983 року за цим будинковолодінням (ОСОБА_15) була закріплена земельна ділянка, площею 600 кв.м., з земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_10, а також вирішено утворити проїзд (3,5 ? 61,0) з АДРЕСА_2 до домоволодіння ОСОБА_15 за рахунок земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_10 (а.с. 12).

На підставі рішення 21.02.1983 року складений акт про відведення земельної ділянки ОСОБА_15 під будівництво по АДРЕСА_2, загальною площею 600 кв.м. (а.с. 13).

Земельна ділянка під проїзд в акті про відведення не передбачена.

В судовому засіданні було встановлено, і це визнали сторони, що фактично з 1983 року проїзду до ділянки АДРЕСА_2 не існувало. Відповідно до технічного паспорту на будинковолодіння АДРЕСА_1, виготовленого БТІ 14.02.1990 року (а.с. 8-10), а також відповідно до плану цієї земельної ділянки, складеного управлінням головного архітектора міста (а.с. 15) на земельній ділянці АДРЕСА_1, яка передбачалась під проїзд загального користування, розташовані сараї «Б», «б», 1965 року забудови.

Власником будинковолодіння АДРЕСА_1 в період з 1984 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 (дня смерті) був ОСОБА_12

В 2013 році ОСОБА_12 на місці сараїв «Б» та «б» розпочав будівництво нових споруд. Постановою заступника начальника інспекції Держархбудконтролю у Вінницькій області Фурдипала А.О. від 21.08.2013 року ОСОБА_12 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 96 КУпАП в зв`язку з тим, що він самовільно, без затвердженої у встановленому чинним законодавством порядку проектної документації, виконує будівельні роботи з будівництва господарської споруди по АДРЕСА_1 (а.с. 25).

07.11.2013 року комісією ДАМтаК міської ради встановлено, що ОСОБА_12, в порушення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» збудував частину господарської споруди прямокутної форми з габаритними розмірами 3,85?10,4 м, фундамент виконаний з бетону. По периметру зведено кілька рядків кладки з керамічної цегли, на якій влаштовано покриття з азбестоцементних листів шиферу хвилястої форми по дерев`яному каркасу (а.с. 27). До акту надані фотокартки споруди (а.с. 158).

В судовому засіданні представники відповідачів визнали, що ОСОБА_12 здійснив реконструкцію старих сараїв «Б», «б». Станом на день розгляду справи сараї збудовані і існують в такому вигляді, як на фотокартках (а.с. 125).

Після смерті ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 спадщину прийняли ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по ? частці. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.10.2016 року спадщина складається з житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1. Відповідно до технічного паспорта, виданого КП «ВМБТІ» 22.05.2013 року на земельній ділянці розташовані: житловий будинок «А», прибудови «А1», «а1», «а», загальною площею 83,1 кв.м, у тому числі житловою - 57,4 кв.м., сараї «Б», «б», убиральня «Г», погріб «п/Б», огорожа № 1-№2 (а.с. 100-101, 112, 113).

Згідно відповіді Департаменту ДАБІ у Вінницькій області від 16.11.2016 року, посадовими особами Департаменту проведено позапланову перевірку та фото фіксацію об`єкта і з візуального огляду встановлено, що по АДРЕСА_1 самочинно виконано будівельні роботи з будівництва одноповерхової цегляної будівлі. Інформація, чим порушено вимоги п.п. 1 п. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому складено протокол про адміністративне правопорушення, а власників домоволодіння притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 96 КУпАП.

Позов Вінницької міської ради до ОСОБА_7, ОСОБА_8 щодо знесення цих самочинно збудованих будівель - сараїв «Б» та «б» Вінницьким міським судом не вирішений, а розгляд справи зупинений до набрання законної сили цим судовим рішенням.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що право власності ОСОБА_7, ОСОБА_8 на сараї «Б», «б», яке вони набули на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.10.2016 року, підлягає припиненню відповідно до ст. 349 ЦК України, оскільки старі будівлі - сараї «Б», «б» були зруйновані ОСОБА_12 влітку 2013 року, а нові - самочинно ним збудовані, тому безпідставно включені у свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Згідно наведеної норми, а також відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ 17.10.2013 року № 868, для проведення державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна у зв`язку з його знищенням власник подає органу державної реєстрації прав документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення.

Таким чином, право власності на знищене майно припиняється тільки за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Станом на день розгляду справи по суті сараї не знищені, власники домоволодіння АДРЕСА_1 не подали заяви про припинення права власності на сараї «Б», «б», а питання щодо правомірності набуття права власності на ці будівлі на підставі свідоцтв про право на спадщину в судовому порядку не вирішувалось.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_5 зазначила, що права її порушені і підлягають захисту саме в такий спосіб. Разом з тим, вона не довела, що її право на проїзд до свого домоволодіння буде відновлене в разі припинення права власності відповідачів на будівлі сараїв.

Також суд враховує, що відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи наведені обставини, позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 321, 349 Цивільного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 5, 8, 10, 11, 57, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

в задоволенні позову - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: