Дата документу 06.02.2017
ЄУ № 2-2354/09
Провадження №4-с/420/1/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Тарасова Д.С.

за участю секретаря Гречаної Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві та рішення начальника відділу, винесеним за результатами розгляду скарги

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати неправомірною (незаконною) постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_1 від 31.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу. (Реєстраційний номер виконавчого провадження: 19027539). Визнати неправомірною (незаконною) відмову у задоволенні скарги заступника директора Департаменту начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2. Зобовязати Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відновити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2354 виданого 15.01.2010 року Краснолуцьким міським судом, в резолютивній частині якого вказано: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь АКБ «Індустріалбанк» Київська філія АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №KRA/0300/96/06 від 11.08.2006 в розмірі 10588140,92 грн., витрати по реалізації автомобілю 8517,74 грн., судові витрати 1950.00 грн., а всього 10598608,66 грн.», не пізніше наступного робочого дня з дня одержання судового рішення.

Свою скаргу заявник обґрунтовує тим, що починаючи з 21.04.2010 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України здійснювалось виконавче провадження №19027539 з примусового виконання виконавчого листа №2-2354, виданого 15.01.2010 Краснолуцьким міським судом, в резолютивній частині якого вказано: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь АКБ «Індустріалбанк» Київська філія АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №KRA/0300/96/06 від 11.08.2006 в розмірі 10588140,92 грн., витрати по реалізації автомобілю 8517,74 грн., судові витрати 1950.00 грн., а всього 10598608,66 грн.». 31.12.2014 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_1 винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачові на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження.» Постанову про повернення виконавчого документа представник стягувача отримав і Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби 25 жовтня 2015 року, про що зробив відповідальний напис на супровідному листі від 31.102.2014 року в матеріалах виконавчого провадження. 28.101.2016 року стягувач подав начальнику Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 скаргу на постанову про повернення виконавчого документа. 21.11.2016 року стягувач отримав відповідь про залишення скарги без задоволення.

Постанова від 31.12.2014 року не була надіслана стягувачу і до 25 жовтня 2016 року знаходилась разом з оригіналом виконавчого листа у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. Не надіславши постанову у встановлений законом строк та вказавши в пункті 2 постанови, що виконавчий документ може бути повторно предявлений до виконання в строк до 31.12.2015 року, державний виконавець порушив право стягувача на повторне предявлення виконавчого документа до виконання у межах цього строку. Крім цього, повторне предявлення виконавчого документа до виконання створює для стягувача додаткові витрати у розмірі 2% від суми, що підлягає стягненню. У звязку з вищевикладеним заявник звертається до суду зі скаргою про визнання постанови незаконною та визнання неправомірною відмову у задоволенні скарги.

В судове засідання представник заявника не зявився, надав заяву про розгляд скарги на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту держаної виконавчої служби Міністерства юстиції України без участі стягувача в судовому засіданні за наявними матеріалами.

Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту держаної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що свідчать поштові відправлення, до суду надав заперечення проти скарги, просить відмовити у звязку з необґрунтованістю, в запереченні просить справу розглядати без повноважного представника.

Боржник ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином на офіційному веб-порталі «Судова влада України», заяв про розгляд справи без її участі не надавала, причини не явки суду не повідомила.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби і звернень учасників виконавчого провадження" неявка в судове засідання в зазначених справах заявника або заінтересованої особи, яким повідомлено про час та місце його проведення, не перешкоджає розгляду скарги.

Дослідивши скаргу, наявні у справі письмові докази, суд вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що 03 листопада 2009 року Краснолуцьким міським судом Луганської області видано виконавчий лист №2-2354/09 про стягнення з ОСОБА_3 на користь АКБ «Індустріалбанк» Київська філія АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №KRA/0300/96/06 від 11.08.2006 в розмірі 10588140,92 грн., витрати по реалізації автомобілю 8517,74 грн., судові витрати 1950.00 грн., а всього 10598608,66 грн. Рішення набрало законної сили 12.12.2009 року. Строк предявлення виконавчого листа до виконання до 12.12.2012 року.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.04.2010 року, головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби ОСОБА_4 відкрив виконавче провадження №419027539 на підставі виконавчого листа за №2-2354 виданого 15.01.2010 року.

Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 31 грудня 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_1 винесено постанову про повернення виконавчого листа №2-2354 стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ може бути повторно предявлений для виконання в строк до 31.12.2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що зазначена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та оригінал виконавчого листа отримано особисто представником АКБ «Індустріалбанк» 25 жовтня 2016 року, оскільки документи не були відправлені та знаходились в матеріалах виконавчого провадження.

28 жовтня 2016 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк» звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 зі скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

15 листопада 2016 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк» Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надано відповідь, що скарга від 28ю10.2016 року за №184 залишена без задоволення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до положень ч.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому Законом.

Згідно ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Згідно з вимогами ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачеві відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, державним виконавцем не виконані вказані норми Закону України «Про виконавче провадження» та постанова про повернення виконавчого документа стягувачі від 31 грудня 2014 року направлена не була.

Згідно з положеннями ст.383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ч.2 ст.387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що державний виконавець зобов'язаний здійснити всі можливі та необхідні дії для виконання рішення суду.

Вивчивши матеріали виконавчого провадження №19027539 наданих до суду Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд вважає встановленим, що державний виконавець допустив порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999, чинній на час вчинення оскаржуваних бездіяльності та рішення), а саме порушив вимоги ч. 4 ст. 47 Закону № 606-XIV щодо строків направлення сторонам копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, всупереч вимог ст. 11 Закону № 606-XIV не реалізував можливість обмежити боржника у праві виїзду за межі України, не здійснив жодних дій щодо забезпечення явки боржника до державної виконавчої служби, не наклав на боржника штраф і не вніс подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України, а відтак постанова про повернення виконавчого документа стягувачу винесена необґрунтовано, без передбачених ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV підстав.

З матеріалів скарги не вбачається, що державний виконавець вживав достатньо заходів, спрямованих на виконання рішення суду у виконавчому провадженні № 19027539.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02. 2014 року виходячи зі змісту ст. 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до ст.389 ЦПК України, про виконання ухвали відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у місячний строк з дня одержання ухвали суду.

Заявник також просить зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги щодо зобовязання відновити виконавче провадження є надмірно заявленими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи встановлені обставини по справі та наведені вимоги закону, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги.

Таким чином, суд вважає, що скарга Публічного акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» є обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню. Підлягають визнанню незаконними постанова старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень та незаконною відмову у задоволенні скарги заступника директора Департаменту начаольника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавччої служби Міністерства юстиції України, а постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві скасуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 386, 387 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження» суд

У Х В А Л И В :

Скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання незаконною постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві та рішення начальника відділу, винесеним за результатами розгляду скарги задовольнити частково.

Визнати неправомірною (незаконною) постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_1 від 31.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу. (Реєстраційний номер виконавчого провадження: 19027539).

Визнати неправомірною (незаконною) відмову у задоволенні скарги заступника директора Департаменту начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пяти днів з дня її проголошення апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів, з дня отримання копії ухвали.

Суддя: