РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Коломойцева М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Восьма державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2016 року до суду з позовом звернулась позивач, в якому з подальшим уточненням просить встановити факт сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_3 з січня 2004 року по квітень 2016 року, та визнати право на спадкування за позивачем разом із спадкоємцями першої черги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після померлого ОСОБА_3, та визнати право власності за позивачем та відповідачами по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, по 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: Харківська область, Харківський р-н, сщ Ударне, АДРЕСА_2, та по 1/3 частині автівки DACIA LOGAN р.н. НОМЕР_1, 2006 року на праві спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 В обгрунтування вказаних вимог посилалась на наступне. Позивач проживала однією родиною із ОСОБА_3 із січня 2004 року по квітень 2016 року без офіційної реєстрації відносин у цивільному шлюбі. 04.04.2016 року ОСОБА_3 помер. Вказана подія мала місце за адресою: АДРЕСА_3, де на той час разом з ОСОБА_4 та позивачем мешкала його рідна матір ОСОБА_5, яка також померла через девять днів після смерті сина. ОСОБА_3 та його матір кремували, відповідачі взяли на себе витрати на поховання, а позивач сплатила витрати за поминки та зобовязувалась встановити плитку. Однак, після цього відповідачі, скориставшись станом позивача, відібрали ключі від квартири, машини, рахунки та квитанції про сплату комунальних платежів, документи щодо сплати кредиту в банк та ін. Позивач навіть не встигла зібрати усі особисті речі, основна частина яких, а саме постільна білизна, рушники, палатка туристична, шезлонги, ноутбук, посуд, тощо, залишилась у квартирі на вул. Весніна. З ОСОБА_4 позивач познайомилась в кінці листопада 2003 року, та почали зустрічатись. На Новий 2004 рік, позивач разом із ОСОБА_3 прийняли рішення про сумісне проживання. З лютого 2004 року вони почали проживати в належній позивачеві квартирі за адресою: АДРЕСА_4. Позивач надала ОСОБА_3 доручення на право управління своєю старою автівкою ВАЗ-01, яку згодом продали, та придбали нову - DACIA LOGAN р.н. НОМЕР_1. Вказана автівка була відібрана в позивача чоловіком відповідача ОСОБА_4 на наступний день після смерті. У перший рік сумісного життя у квітні 2004 року була придбана квартира, яка в подальшому була перепродана. В листопаді 2006 року ОСОБА_3 отримав великий кредит у ПАТ «Райффайзен» під заставу своєї квартири на вул. Весніна. Вказані кошти були витрачені для облаштування офісу по вул. Клочківська, та на придбання озонаторів та іншого приладдя, які згодом не вдалося вдало реалізувати та повернути кошти. Таким чином, були вимушені труднощі, вони були змушені сплачувати величезний кредит та щомісячні проценти, внаслідок чого позивач продала квартиру, яка залишилась їй від батька та поїхала працювати до м. Москви, куди згодом приїхав також ОСОБА_3 На протязі 2008-2009 рр. вони мешкали у м. Москва, та за зароблені кошти 22.04.2008 року придбали собі дачу, а саме половину домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, сщ Ударне, АДРЕСА_2. З 2010 року вони проживали разом по вул. Деревянко, але згодом, коли стало скрутно з коштами, вони переїхали на вул. Весніна, а квартиру позивача здавали в оренду. Таким чином, на протязі 12 років позивач разом з ОСОБА_3 проживав разом однією сімєю. У 2011 році померлий ОСОБА_3 потрапив у ДТП, в результаті чого отримав тяжкі хвороби, що призвело до глибоких ушкоджень нервової та шкіряної системи, а позивач допомагала йому в цьому та доглядала за ним, тому на думку позивачки, вона вважає, що має право на спадкування з дітьми померлого у рівних частках та на рівних, і вона просить визнати це право за нею. На даний час, з 01.06.2016 року у 8 ХДНК відкрито спадкову справу №427/2016 за заявою спадкоємця першої черги після померлого ОСОБА_3

Позивач та її представник ОСОБА_6 уточнені позовні вимоги підтримали, та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що померлий ОСОБА_3 постійно проживав зі своєю мітірю ОСОБА_5 до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_3. Що стосується посилання позивача, що ОСОБА_3 у 2011 році потрапив в ДТП, то цьому твердженню взагалі доказів не надано, також немає доказів щодо звертання ОСОБА_3 у медичні заклади щодо погіршення стану здоровя, повязаного з ДТП чи просто розладів здоровя. Позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу в підтвердження того, що Позивач тривалий час опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу померлому ОСОБА_3 Також позивач не надав доказів знаходження ОСОБА_3 тривалий час в безпорадному стані.

Представник третьої особи 8 ХДНК в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори, та вирішенні питання покладався на розсуд суду.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що з 1 січня 2004 року по квітень 2016 року вона та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу й за цей час за спільні кошти було придбано майно, а саме автівки DACIA LOGAN р.н. НОМЕР_1 , та квартиру, розташованої за адресою: Харківська область, Харківський р-н, сщ Ударне, АДРЕСА_2.

Також 28.04.2004 року ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 придбали квартиру №33, що знаходиться в м. Харкові по вул. Олімпійська,9, яку 07.06.2005 року вони відчужили на підставі договору купівлі-продажу.

Також, ОСОБА_3 був власником квартири АДРЕСА_5.

Відповідно до копії паспортів позивача та померлого ОСОБА_3, позивач зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, а померлий ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_6.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю,

ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу чи в період проживання однією сім'єю без шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу (період проживання однією сім'єю без шлюбу) не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

В обгрунтування своїх вимог позивач надала копію договору побутового підряду, відповідно до якого позивач сплачувала за встановлення пральної машини за адресою: АДРЕСА_3, також надані фото.

В судовому засіданні були допитані свідки зі сторони позивача, а саме ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які підтвердили, що позивач разом з померлим ОСОБА_3 мешкали однією сімєю, мешкали разом спочатку у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_7, а потім переїхали до квартири ОСОБА_3, навіть багато хто думав, що між ними було укладено шлюб, разом працювали, здійснювали спільну підприємницьку діяльність. Також додані письмові заяви ОСОБА_11, ОСОБА_8 та ОСОБА_7, які підтверджують факт проживання позивача разом

з померлим ОСОБА_3, та вони мали спільний бюджет, а коли ОСОБА_3 не міг працювати за станом здоровя, тоді його забезпечувала позивач. Але перелічені свідки, не можуть пояснити, як саме розподілявся "сімейний бюджет", який він був, які умови договорів кредиту, купівлі-продажу квартир та автомобілів.

Свідки зі сторони відповідачів ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в судовому засіданні вказали, що померлий ОСОБА_3 проживав разом зі своєю матірю за адресою: АДРЕСА_8, а позивач там не мешкала, її речей в квартирі не було, померлий зловживав спиртними напоями, та мав дуже багато жінок, та займався підприємницькою діяльністю, яка майже ніколи не приносила прибутку.

Також відповідно до наданої довідки від 05.11.2016 року, Київський ВП ГУНП в Харківській області повідомляє, що відносно гр. ОСОБА_3 фактів ДТП на території Харківської області не зареєстровано.

Доводи позивача про те, що подружжям велося спільне господарство, підтримувалися подружні стосунки, та те, що майно було придбано за спільні кошти ґрунтуються лише на твердженнях позивачки та показах свідків, свідчення яких мають опосередкований характер та не містять інформації щодо предмета доказування.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання права на спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Матеріали справи не містять вказаної відмови нотаріуса, та в судовому засіданні встановлено, що у 8 ХДНК було заведено спадкову справу №427/2016, тому позовні вимоги про визнання права власності на вказане майно в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 є передчасними, та такими, що задоволенню також не підлягають.

Звертаючись до суду з позовними вимогами щодо встановлення факту сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу позивача зазначила, що основною метою встановлення даного факту є визнання права власності на майно та оформлення своєї спадщини в установленому законом порядку. Враховуючи, що встановлення вказаного факту обґрунтовувалося необхідністю визнання права власності та права на спадкування в порядку спадкування за законом, а ці вимоги позивачем не доведені та є передчасними, тому суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст.ст.3,4,10,11,15,60, 209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Восьма державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий