Справа №591/5759/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шелєхова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/267/17 Суддя-доповідач - Левченко Т. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: нотаріус Сумського міського нотаріального округу Хоменко Вікторія Василівна про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулася до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що їй належала на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1. 29 червня 2005 року вона подарувала вказану квартиру своїй доньці ОСОБА_3 за умови, що вона, позивачка, буде продовжувати проживати у вказаній квартирі. 20 січня 2012 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_5, яка також обіцяла прийняти квартиру з умовою, що позивачка буде в ній проживати. На теперішній час онука ОСОБА_5 попередила її, що буде продавати квартиру, а тому позивачка може залишитися без житла. При оформленні договорів дарування спірної квартири вона вважала, що відповідачі виконають умови їх договору про те, що вона буде проживати в квартирі до своєї смерті. Вона постійно проживає в квартирі, сплачує всі комунальні послуги, виконувала капітальний ремонт за власні кошти. Вона є пенсіонером, людиною похилого віку, іншого житла, крім спірної квартири не має, а тому просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, вчинений нею на користь ОСОБА_3 29 червня 2005 року, недійсним та визнати недійсним договір дарування вказаної квартири, вчинений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 20 січня 2012 року.

Рішенням суду від 28 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, вчинений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 від 29 червня 2005 року.

В задоволенні інших вимог відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким повністю відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог. В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом не повністю були з'ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що вона не створювала перешкод для проживання матері в подарованій квартирі. Позивач усвідомлювала характер правочину, оскільки за власною ініціативою спонукала її до укладання саме договору дарування. В нотаріально посвідченому договорі від 29 червня 2005 року не міститься жодної умови щодо обов'язку обдаровуваного вчинити будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Позивач в момент укладання договору усвідомлювала значення своїх дій, а також могла керувати цими діями, волевиявлення позивачки щодо укладення саме договору дарування було вільним і відповідало її внутрішній волі. Також вважає, що суд першої інстанції повинен був застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 звернулася до суду з пропуском трирічного строку позовної давності та не зазначила поважні причини пропуску цього строку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - адвоката Мірошниченка С.В., який підтримав апеляційну скаргу, позивачку ОСОБА_4 та її представника адвоката Іващенко Т.А., які заперечують проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Визнаючи договір дарування спірної квартири від 29 червня 2005 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що встановлено відсутність волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність ОСОБА_3 квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання і укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачці на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Сумської міської ради 11.03.1993 року належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1, площею 31,95 кв. м (а. с. 13).

Відповідно до договору дарування від 29 червня 2005 року ОСОБА_4 подарувала зазначену квартиру своїй доньці ОСОБА_3 Договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. (а. с. 12).

20 січня 2012 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_5 Договір дарування також посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. (а. с. 47;48;49).

ОСОБА_4 перебуває на обліку в Сумському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області з 09.11.1997 року, є одержувачем пенсії за віком, розмір пенсії станом на листопад 2016 року складає 1332 грн. 50 коп. (а. с. 18;19).

Судом першої інстанції також встановлено, що після укладення договору дарування квартири 29 червня 2005 року, ОСОБА_4 продовжувала проживати у ній разом з відповідачами, вони підтримували нормальні родинні стосунки. Іншого житла позивачка не має, чого не заперечували під час розгляду справи відповідачі. Весь період з 2005 року вона продовжувала проживати в квартирі, приймала участь у проведенні оплати за комунальні послуги. Через деякий час стосунки між сторонами погіршилися та ОСОБА_3 разом з чоловіком та 2 дітьми виселись в інше місце проживання. ОСОБА_5 залишилася проживати з позивачем, оскільки майже постійно проживала з бабусею і остання займалася її вихованням. Через деякий час ОСОБА_5 також стала проживати окремо. ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі останні 7-8 років, ОСОБА_5 - останні 4 роки. Участі в оплаті комунальних послуг за вказаний період відповідачі не приймають. Дані обставини визнаються сторонами та підтверджуються показаннями свідків.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Під час розгляду справи встановлено, що позивачка як людина похилого віку, якій на момент укладення договору дарування спірної квартири від 29 червня 2005 року виповнилося 65 років, передала квартиру, яка є її єдиним житлом, та у якій вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність своїй доньці ОСОБА_3 лише за умови забезпечення донькою та онукою її пожиттєвого проживання у даній квартирі та надання їй відповідної допомоги як людині похилого віку у разі потреби. Вказана обставина свідчить про те, що укладаючи спірний договір, позивачка помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не вважала своє право порушеним до тих пір, поки не довідалася восени 2016 року про бажання ОСОБА_5 продати спірну квартиру. Вказану обставину також підтвердила, допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 - голова будинкового комітету. Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що строк звернення до суду позивачкою не пропущено.

Інші доводи апеляційної скарги, за встановлених обставин, не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування оскаржуваного рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2016 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -