Єдиний унікальний номер (справа №) 216/3544/16-ц
Номер провадження у суді 2/216/373/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року місто ОСОБА_1 Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Кузнецова Р.О.

за участю:

секретаря судового засідання Павленко О.О.

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в звязку з затримкою термінів її виплати, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 15.07.2016 звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп», який в подальшому уточняв та надав в остаточній редакції уточнену позовну заяву 13 грудня 2016 року, в якій просив: стягнути з відповідача на його користь:

- нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 травня 2015 року по 01 березня 2016 року, яка становить 9527,84 грн.;

- середній заробіток за період затримки розрахунку року в сумі 4572,92 грн.;

- компенсації втрати частини зарплати (інфляційні витрати) в звязку з затримкою термінів її виплати за період з 01.01.2015 по 01.03.2016 в сумі 2520,79 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами, за якими ОСОБА_4 працював з 2010 року по 01 березня 2016 року в товаристві з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп». 27.04.2016 його представником було направлено на поштову адресу відповідача заяву на видачу довідки про нараховану, але невиплачену заробітну плату та довідки про середньомісячну заробітну плату. Дану заяву ТОВ «Граніт Групп» отримало 05.05.2016. Відповідно до довідки про нараховану та виплачену, а також нараховану, але не виплачену заробітну плату № ГР-19 від 25.10.2016, заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати за період з січня 2015 року по квітень 2015 року була погашена, але з затримкою. За період часу з травня 2015 року по день звільнення 01 березня 2016 року заборгованість по виплаті заробітної плати не була погашена.

Так як відповідач не виконав покладені на нього зобовязання щодо оплати праці, то згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Також, відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки встановлені ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку.

У звязку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та надала відзив на уточнену позовну заяву від 23 вересня 2016 року, але фактично суми, зазначені в уточненому позові, під час розгляду не оспорювала. А лише зазначила, що позивачем було порушено встановлений для трудових спорів 3-х місячний строк звернення до суду. Позивача було звільнено за згодою сторін 01 березня 2016 року, при цьому позов було зареєстровано 15 липня 2016 року, хоча строк позовної давності сплинув 02 червня 2016 року.

Отримавши в судовому засіданні уточнену позовну заяву від 13 грудня 2016 року, представник відповідача ні письмового відзиву, на письмових заперечень не надавала, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених вимог лише з підстав спливу позовної давності.

Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини.

Так, матеріалами справи, зокрема записами у трудовій книжці серії БТ-ІІ № 5167987 (а.с.8) підтверджено, що 14 вересня 2010 року ОСОБА_4 був прийнятий водієм першого класу ТОВ «Граніт Групп» згідно наказу № 54. На вказаній посаді він пропрацював до 01 березня 2016 року та згідно наказу №04 від 01.03.2016 був звільнений за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно довідки від 25.10.2016 № ГР-19, виданої товариством з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» (а.с.86), ОСОБА_4 дійсно працював на підприємстві відповідача з 14.09.2010 по 01.03.2016 та станом на березень 2016 року має нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 9527,84 грн. за період з січня 2015 року по березень 2016 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Виходячи з змісту уточненої позовної заяви та письмового відзиву на уточнену позовну заяву, сторонами визнаються обставини щодо наявності нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 травня по 01 березня 2016 року, яка становить 9527,84 грн., тому з урахуванням вимог ст. 61 ЦПК України вказані обставини судом визнаються доведеними.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представників позивача та представника відповідача, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та обєктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу здійснення ОСОБА_4 трудових прав в частині права на заробітну плату, права на середній заробіток за період затримки розрахунку та права на компенсацію втрати частини заробітної плати (інфляційні втрати) у звязку з затримкою термінів її виплати, внаслідок чого до таких відносин слід застосувати положення КЗпП, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсації громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їхньої виплати», а також норми законодавства, що регулюють питання обчислення середнього заробітку.

Так, ч.1 ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено порядок та умови виплати заробітної плати.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

При цьому здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного суду України від 21.01.2015 у справі №6-195цс14, а в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. 86), в якій містяться відомості про отримані позивачем виплати за період з січня 2015 року по березень 2016 року та розрахунок до уточненої позовної заяви (а.с.95).

Згідно вказаного розрахунку вбачається, що його було проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, в результаті чого було встановлено середню заробітну плату за період затримки розрахунку в розмірі 4572,92 грн..

При цьому, розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою термінів її виплати проведено згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» № 159 від 21.02.2001, в результаті чого, встановлено загальну суму компенсації в розмірі 2520,79 грн..

Посилання відповідача на застосування строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки, згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Також, згідно рішення Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, вбачається, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежуючись будь-яким строком (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).

Таким чином, враховуючи правомірність нарахування вказаних в довідці сум, та обставин викладених в позові, вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі та стягненню з товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі 9527,84 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 4572,92 грн., компенсації втрати частини зарплати в звязку з затримкою термінів її виплати за період з 01.01.2015 по 01.03.2016 в сумі 2520,79 грн.

Також, судом під час розгляду справи було зясовано, що ОСОБА_4 було заявлено позов який випливає з трудових відносин, у звязку з чим, в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору.

За приписами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_4 являли собою вимоги матеріального характеру, тому з огляду на вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору, що покладаються на відповідача, стягуються до Державного бюджету України, мають складати 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, тобто 551,20 грн., оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» станом на 1 січня поточного року встановлено розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1378,00 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 60, 61, 84, 88, 130, 174, 209, 215-218, 224-233 ЦПК України, ст.ст. 94, 115,117, КЗпП, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 1,2,3,4,7 Закону України «Про компенсації громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їхньої виплати», суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в звязку з затримкою термінів її виплати - задовольнити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» () на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 травня 2015 року по 01 березня 2016 року в розмірі 9527 (девять тисяч пятсот двадцять сім) гривень 84 копійки; середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 4572 (чотири тисячі пятсот сімдесят дві) гривні 92 копійки; компенсацію частини заробітної плати (інфляційні витрати) в звязку з затримкою термінів її виплати за період з 01.01.2015 року по 01.03.2016 року в сумі 2520 (дві тисячі пятсот двадцять) гривень 79 копійок.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Граніт Групп» () на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 551 (пятсот пятдесят одної) гривні 20 копійок, що підлягає сплаті на поточний рахунок 0026, одержувач платежу УДКСУ у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, код бюджетної класифікації 22030001, МФО 805012, , банк отримувача - ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, м. Дніпропетровськ.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а у разі відсутності особи яка має право на апеляційне оскарження, протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не було подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано судом апеляційної інстанції.

Суддя Р.О. Кузнецов