Справа № 226/55/17
Справа № 226/55/17
Провадження № 2/226/114/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2017 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецьої області у складі:

головуючої судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі за текстом ДП «Красноармійськвугілля») про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого вказала, що її чоловік ОСОБА_2 працював на шахті відповідача в якості гірничого робітника очисного вибою 5 розряду. 02.04.1993 року ОСОБА_2 під час виконання своїх трудових обовязків у нічну зміну потрапив під дію працюючого скребкового конвеєра, в результаті чого був смертельно травмований та від отриманих травм 04.04.1993 року помер. Після смерті її чоловіка на її утриманні залишилися троє дітей, батьком яких був загиблий. В результаті загибелі її чоловіка вона зазнала моральної шкоди, яка ані їй, ані її дітям не призначалася та не виплачувалася та яка полягає в її душевних стражданнях, які тривають до теперішнього часу. Порушилися її звичайні життєві звязки, нормальний перебіг її життя. Протягом тривалого часу вона не могла нормально спати, займатися своїми звичайними справами. Її життя втратило сенс, вона переживала почуття страху перед майбутнім, оскільки вимушена була самотужки матеріально забезпечувати її дітей та переживає страх дотепер, оскільки попереду в неї самотня старість. Вона так і не змогла забути загиблого чоловіка, не одружилася вдруге, живе сама. Також моральна шкода була завдана і дітям загиблого, а через них і їй як матері. Діти, яким на той час відповідно було 6, 8, та 9 років, тяжко переживали загибель батька. Сімю без батька вони відчували неповноцінною. Все це викликало в неї почуття туги та відчаю, моральний біль, психологічний дискомфорт, адже вона не могла завадити стражданням дітей та повернути їм батька. Шахта не виконала обовязки, які взяла на себе за протоколом засідання комісії від 09.04.1993 року. Все це постійно негативно впливає на її душевний стан, є причиною сильних моральних страждань, які вона оцінює у 100000 грн. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь у відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй смертю чоловіка, 100000 грн.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, письмово повідомила суд про розгляд справи у її відсутність, наполягаючи на позові.

Представник відповідача ДП «Красноармійськвугілля» ОСОБА_3 до судового засідання також не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність, надавши письмові заперечення, згідно за якими відповідач не визнає позов у повному обсязі, оскільки такий спосіб захисту прав і інтересів громадян, як відшкодування моральної шкоди, було вперше впроваджено у національну законодавчу систему Законом України «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій» від 06.05.1993 року, яким було введено в дію ст.ст.6, 7, 440-1 ЦК України 1963 року. З часом Конституція України від 28.06.1996 року також передбачила право на відшкодування моральної шкоди. Так як на момент смерті ОСОБА_2 законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21.08.1982 року перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб, про народження дітей (а.с.4, 5, 6, 7).

04.04.1993 року ОСОБА_2 помер, про що свідчить свідоцтво про його смерть (а.с.8).

Причиною смерті ОСОБА_2 став нещасний випадок, який трапився з ним 02.04.1993 року у нічну зміну на робочому місці під час виконання трудових обовязків в шахті ім.А.Г.Стаханова. ОСОБА_2, працюючи гроз пятого розряду, потрапив під дію працюючого скребкового конвеєру, від отриманих трав чоловік помер. Про даний нещасний випадок складено акт № 244 від 09.04.1993 року за формою Н-1 (а.с.11).

Згідно протоколу засідання комісії, призначеної наказом по Донецькому управлінні Держнаглядохоронпраці України від 05.04.1993 року № 94 для розслідування причин нещасного випадку, який стався на шахті ім.А.Г.Стахнова, від 09.04.1993 року комісією були розглянуті питання матеріального забезпечення сімї загиблого ОСОБА_2, поліпшення житлово-комунальних умов та надання іншої допомоги (а.с.9-10).

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не знаходилась у трудових відносинах з відповідачем ДП «Красноармійськвугілля», тому правовідносини щодо відшкодування спірної шкоди повинні регулюватися нормами Цивільного кодексу, чинного на час виникнення спірних правовідносин, тобто на час загибелі ОСОБА_2, а саме: ЦК УРСР 1963 року, бо це також регламентовано ст.5 ЦК України, за якою акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Законом України «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій» від 06.05.1993 року було введено в дію ст.440-1 ЦК УРСР 1963 року, якою вперше було запроваджено новий спосіб захисту особистих прав громадян, як відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно за ст.4401 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до п.15 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 судам слід мати на увазі, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обовязок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню, якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача, що завдають позивачеві моральних або фізичних страждань, почалися до набрання законної сили актом законодавства, яким встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди, і продовжуються після набрання цим актом чинності.

Стаття 4401 ЦК УРСР 1963 року набрала чинності 29.05.1993 року.

Таким чином, не зважаючи на те, що позивач до теперішнього часу зазнає моральних страждань, беручи до уваги, що неправомірних дій відповідача після 02.04.1993 року та які продовжувалися би до набрання чинності законодавчими актами про право на відшкодування моральної шкоди, судом не встановлено, те, що на час настання нещасного випадку з чоловіком позивача діюче законодавство не передбачало право будь-якої особи на відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі ст.153 КЗпП України, ст.4401 ЦК УРСР 1963 року, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його оголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати судову скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10.02.2017 року.

Суддя Ж.Є.Редько