АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/698/2017 р. Головуючий в І інстанції Шульга К.М.
Доповідач Полікарпова О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року квітня місяця 06 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2
ОСОБА_3
за участі секретаряОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Скадовського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, при цьому посилався на те, що за період шлюбу з ОСОБА_6 ним було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також отримано у приватну власність земельну ділянку площею 557 кв.м. для індивідуального житлового будівництва, що знаходяться по вул. Леніна, 95 у м. Скадовськ Херсонської області. Після придбання будинку він разом з відповідачкою та дітьми заселилися до будинку та зареєстрували у ньому своє місце проживання.

27.12.2010 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, однак він продовжив проживати разом з відповідачкою та дітьми у вказаному житловому будинку, оскільки іншого житла в нього не було.

На початку 2013 року ОСОБА_6 повідомила йому про те, що на адресу його місця проживання почали надходити від ПАТ КБ «Приватбанк» попередження про борги за кредитними договорами та погрози про звернення стягнення на належне йому нерухоме майно. З цієї причини відповідач почала вимагати виключення його з числа власників з правовстановлюючих документів, для чого необхідно було видати на її імя та на імя її матері довіреність, щоб вони змогли укласти фіктивний договір. Який саме фіктивний договір вони мали намір укласти та які його умови, відповідач йому не повідомляла.

08.05.2013 року ним була видана довіреність на імя ОСОБА_6 та ОСОБА_8

12.07.2013 року ОСОБА_8, яка діяла від його імені на підставі зазначеної довіреності, та ОСОБА_6 були укладені договори купівлі-продажу належних йому житлового будинку №95 та земельної ділянки кадастровий номер :01:148:008, що знаходяться по вул. Леніна у м. Скадовську, які посвідчені приватним нотаріусом Скадовського нотаріального округу Херсонської області ОСОБА_7

Вважає вказані договори купівлі-продажу недійсними у звязку з тим, що жодних дій на виконання оспорюваних договорів сторонами не вчинялось: гроші йому не передавалися, майно у власність відповідача не перейшло, оскільки і так перебувало у її власності на підставі ст.60 СК України.

Посилаючись на те, що перед укладенням оскаржуваних договорів не було визначено частки співвласників у праві спільної сумісної власності, а також не визначено порядок користування земельною ділянкою між сторонами, просив суд визнати недійсними укладені 12.07.2013 року між ним та ОСОБА_6 договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по вул. Леніна, №95 у м. Скадовську Херсонської області.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 06 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У запереченнях на апеляційну скаргу інша сторона її доводи не визнає, вважає, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення вимогам закону, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було обґрунтовано та доведено його доводи з приводу недійсності вказаних договорів купівлі-продажу, оскільки маючи намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, він добровільно і свідомо видав довіреність, на підставі якої у подальшому його намір було реалізовано шляхом укладених відповідних договорів.

Колегія суддів з таким висновком районного суду погоджується виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 20.06.1998 року по 27.12.2010 рік сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.5).

08.11.2005 року позивач придбав на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Леніна, 95 у м. Скадовську, Херсонської області (а.с.6-8).

24.07.2008 року на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №935428 ОСОБА_5 була надана у приватну власність земельна ділянка площею 557 кв.м., для індивідуального житлового будівництва, яка розташована по вул. Леніна, 95 у м. Скадовську, Херсонської області (а.с.9).

08.05.2013 року ОСОБА_5 добровільно видав довіреність на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_8, уповноваживши кожну окремо та самостійно один від одного представляти його інтереси та розпоряджатися (продати, обміняти, віддати в іпотеку, оренду, найм тощо), за своїм розсудом із визначенням будь-яких умов, строків, сум тощо, щодо належного йому житлового будинку та земельної ділянки під цим будинком, які знаходяться в м. Скадовську по вул. Леніна, 95, Херсонської області, або подарувати належне йому нерухоме майно на імя ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, надавши визначені довіреністю права. Довіреність видана строком на 10 років. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Скадовського нотаріального округу Херсонської області ОСОБА_7, за реєстровим номером №302, а також підписана ОСОБА_5 (а.с.10-11).

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У ч. 1 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

12.07.2013 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_6 купила житловий будинок по вул. Леніна, 95, в м. Скадовську Херсонської області. За погодженням сторін продаж вчинено за 234 595 грн., які покупець сплатив продавцю у повному обсязі до підписання сторонами договору (п.3 договору).

Крім того, в договорі міститься посилання на те, що згода подружжя на укладення цього правочину не вимагається, оскільки предмет договору був набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі (п.11 договору).

Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області ОСОБА_7, за реєстровим номером 516 (а.с.77).

До укладення оспорюваного договору відповідачкою, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Скадовської районної державної адміністрації №5 від 27.06.2013 року було отримано дозвіл на укладення договору продажу будинку (право користування яким мають діти) по вул. Леніна, 95, в м. Скадовську Херсонської області (а.с.17).

Звертаючись до Скадовської районної державної адміністрації із заявою про надання дозволу на продаж будинку, ОСОБА_6 зазначала, що вона, щоб зберегти будинок в сімї вимушена частково сплачувати колишньому чоловіку (ОСОБА_5Д.) вартість його частки та переоформити право власності на себе, тобто укласти договір купівлі-продажу (а.с.16).

Також 12.07.2013 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_6 купила земельну ділянку площею 0,0557 га, розташовану по вул. Леніна, 95, в м. Скадовську Херсонської області, цільове призначення якої для індивідуального житлового будівництва (а.с.79).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається в роз'яснень, викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Проте матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що під час укладання вказаних договорів купівлі-продажу між ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_8, та ОСОБА_6 було допущено порушення вимог закону, зокрема того, що укладений між сторонами договір є фіктивним.

Посилання апелянта на той факт, що після придбання відповідачкою вказаного нерухомого майна, воно не перейшло у її власність, оскільки за положенням ст.60 СК України і так перебувало у її власності, а також, що подальший продаж вказаного будинку повинен був здійснюватися відповідно до ст.ст. 64, 67 СК України, колегія суддів вважає не прийнятними, виходячи з такого.

В судовому засіданні встановлено, що правовстановлюючі документи на нерухоме майно, до укладання вищевказаних договорів купівлі-продажу були видані на імя позивача. Відповідачка раніше не ставила питання щодо визнання за собою права власності на житловий будинок.

Законом не передбачено обовязкове виділення часток в натурі під час продажу будинку. До того ж, за договором купівлі-продажу відчужувався цілий будинок, а не ? його частини.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна від 09.09.2016 року підтверджено, що право власності на вищевказане нерухоме майно в цілому (житловий будинок та земельну ділянку) 12.07.2013 року зареєстровано за ОСОБА_6, а попереднім власником цього майна був ОСОБА_5 (а.с.13 15).

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Не спростовують висновок суду й твердження апелянта про те, що він після укладення договору купівлі-продажу проживав у спірному будинку, оскільки виселення колишнього власника не є обовязковою умовою при переході права власності на будинок до іншої особи.

Доводів, які б спростовували висновки суду, апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно й всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_5, обґрунтовано відмовивши в задоволенні позову.

Рішення суду відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам матеріального і процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий підпис ОСОБА_1

Судді підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

З оригіналом згідно:

Копія ухвали оформлена 11 квітня 2017 року

Ухвала набрала законної сили 06 квітня 2017 року

Суддя О.М. Полікарпова

Секретар

судового засідання ОСОБА_4