УХВАЛА

іменем україни

22 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про витребування безпідставно набутого майна та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого

2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 28 вересня 2015 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»

(далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») було укладено договір фінансового лізингу з додатками №№ 1, 2, предметом якого було зобов'язання відповідача придбати транспортний засіб - трактор «МТЗ-892» та передати йому у користування. У цей же день ним було сплачено відповідачу, на його рахунок, адміністративний платіж в сумі 51 тис. грн. Однак додаток № 3 до договору, який є графіком покриття витрат і виплат лізингових платежів та є невід'ємною частиною основного договору, сторонами підписано не було.

Зміст основного тексту договору фінансового лізингу та додатки № № 1 і 2 до нього не містять повної та достовірної інформації про фінансові послуги, які надаються відповідачем, що є порушенням його прав як споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансові послуги.

Позивач вважав, що істотні умови договору фінансового лізингу сторонами не були погоджені, що є обов'язковим для укладення договору, а тому у відповідача не виникло право на отримання сплаченого ним 28 вересня 2015 року платежу у розмірі 51 тис. грн. Вважав, що ним безпідставно здійснено перерахування грошових коштів на рахунок відповідача, чим йому також завдано моральної шкоди.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача безпідставно набуте майно, а саме: грошові кошти в сумі 51 тис. грн, 3 % річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами у розмірі 238 грн, моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн, суму одержаних доходів чи доходів, які могли бути отримані ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» за час користування грошовими коштами у сумі 3 тис. грн та судові витрати.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 51 тис. гри та 3 % річних за час користування безпідставно збереженими коштами у розмірі 238 грн 93 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договір фінансового лізингу є неукладеним, оскільки сторонами під час його підписання не було узгоджено та підписано додаток № 3, який є невід'ємною частиною договору, а тому кошти, що були передані на виконання цього договору, підлягають поверненню з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, як безпідставно набуті.

Проте із такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

Судом установлено, що 28 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» підписано договір фінансового лізингу та додатки № № 1 і 2 до нього. Згідно з їх умовами предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - трактор «МТЗ-892». У цей же день, тобто 28 вересня 2015 року, на підставі наданого представником відповідача рахунку позивачем здійснено платіж шляхом перерахування грошових коштів в сумі 51 тис. грн на вказаний рахунок відповідача, призначення: адміністративний платіж.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначені істотні умови договору лізингу, а саме: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 1.7 ст. 1 вказаного договору передбачено, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплата різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Додатком № 1 до договору лізингу передбачено розмір адміністративного платежу.

У п. 10 договору сторони погодили розмір лізингових платежів у відсотковому співвідношенні та погодили відповідні формули щодо їх розрахунків, а також розмір щомісячного лізингового платежу, який розрахований на момент укладення договору виходячи з ціни товару, що діє на момент такого укладення. Проте остаточне встановлення таких платежів сторони передбачили закріпити додатком № 3 до договору, який зобов'язались укласти на стадії передачі предмета лізингу у користування, тобто у момент придбання лізингодавцем товару, виходячи з остаточної ціни транспортного засобу на момент його купівлі та передачі.

Отже, на момент укладення сторонами вказаного договору погоджено умови цього договору, а саме: щодо предмета договору, строку, порядку та складових лізингових платежів, про що свідчить особистий підпис позивача на кожній сторінці договору, а передбачений додаток № 3 сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі предмета лізину лізингоодержувачу, виходячи з нової ціни товару, якщо така зміна відбудеться.

Однак суди на вказані умови договору уваги не звернули та дійшли передчасних висновків, що вказаний договір лізингу є неукладеним.

Застосувавши положення ст. 1212 ЦК України, суди не звернули уваги на таке.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій на вищезазначені положення закону уваги не звернули; належним чином не перевірили, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не врахували, що відповідно до вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору; не визначилися з нормами матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, не встановили усіх фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити.

Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 1 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про витребування безпідставно набутого майна скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик