І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/1287/16-ц
02 лютого 2017 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого-судді : Битківського Л.М.
з участю секретаря Дякун М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Секьюрайті» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
22 листопада 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача якому поставив питання про визнання незаконним та скасування наказу №97-К від 20.04.2015 року про звільнення його з посади контролера контрольно-пропускних пунктів служби охорони ТОВ «Секьюрайті» на підставі п.3 ст 36 КзПП України. Одночасно поставив питання про поновлення його на роботі на вказаній посаді починаючи з 21.04.2015 року та про стягнення з відповідача середньго заробітку за час вимушеного прогулу.
Заявлені вимоги позивач та його представники мотивували тим, що з 01.06.2014 року він працював в ТОВ «Секьюрайті» на посаді контролера контрольно-пропускних пунктів служби охорони. Пройшовши призовну комісію Надвірнянсько-Богородчанського ОРВК, та будучи призваним на строкову військову службу, отримав повістку військомату на 22.04.2015 року. 20.04.2015 року він надав до відділу кадрів підприємства повістку про призов його на військову службу і йому було роз`яснено необхідність написання заяви про звільнення з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу, попри те, що він не мав бажання звільнятися із займаної посади. Однак, сподіваючись на компетентність працівника відділу кадрів, він написав заяву про його звільнення з підстав передбачених п.3 ст. 36 КЗпП. Повістку про його призов кадровику представляв. Відповідно до наказу №97-к від 20.04.2015 року його було звільнено з роботи у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Трудову книжку отримав через батька, який працює на цьому ж підприємстві. 22.04.2015 року його відправлення до військової частини було перенесено у зв`язку з тим, що він на день відправлення не досяг 20-ти річного віку( 20 років виповнилось 23.04.2015 року). Тому повторно повістку отримав на 13.05.2015 року і з того часу до 18.10.2016 року проходив військову службу у складі Національної гвардії України у в/ч НОМЕР_1 (м.Київ). Позивач вважає своє звільнення протиправним, оскільки він був призваний на військову службу в особливий період, не підлягав звільненню згідно з гарантіями, наданими ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,а тому за ним мало бути збережене робоче місце та середній заробіток. Просив скасувати наказ про його звільнення від 20.04.2015 року у зв`язку з призовом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, поновити його на посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Представник відповідача ОСОБА_2 заявлений позов не визнав. Вказав, що ОСОБА_1 дійсно працював у товаристві до квітня 2015 року і звільнений на підставі його заяви, поданої до відділу кадрів, що знаходиться у м.Болехові Івано-Франківської області через працівників Надвірнянського підрозділу. Повістку про його призов підприємство не отримувало, ОСОБА_1 просто перестав виходити на роботу. Однак оскільки безпосередній керівник підтвердив, що позивач готується до відправлення на військову службу, то був виданий наказ про звільнення на підставі п.3 ст. 36 КзПП. Будь-яких інших підтверджуючи документів про проходження позивачем військової служби, з посиланням на те, якого виду службу проходив ОСОБА_1 до отримання позовної заяви відповідачу не було надано. Зазначає, що у зв`язку з призовом на строкову військову службу, припинення трудових відносин відбулося згідно з вимогами п.3 ст.36 КЗпП (в редакції, чинній на день звільнення позивача). Гарантії, передбачені ст.119 КЗпП, зокрема, щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, поширюються лише на осіб, які були призвані на строкову військову службу після набуття чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України,які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 р.№ 433-VII, тобто з 11.06.2015 р. Цим Законом не передбачено поширення його дії на працівників, призваних на строкову військову службу до 11.06.2015 р. Вважає, що за таких обставин позивач був звільнений законно, його вимоги про поновлення роботі з часу звільнення та пов`язані з цим вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Крім того, зазначив, що відповідач пропонував позивачу можливість працевлаштування на таке ж робоче місце, яке він мав до звільнення, однак ОСОБА_1 цього не хоче, заяв про прийняття його на роботу з часу демобілізації не подавав, а домагається лише отримання грошових виплат. Просив в задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що подані у розпорядження суду, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов задоволенню не підлягає.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01.06.2014 року працював у ТОВ «Секьюрайті» контролером контрольно-пропускних пунктів служби охорони, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_2 .
Відповідно до даних військово-послужної картки до військового квитка ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу відповідно до протоколу №4 від 06.04.2015 року ІНФОРМАЦІЯ_1 і з`явився в військовий комісаріат для відправлення на військову службу 13.05.2015 року та з 14.05.2015 року зарахований для проходження служби у в/ч НОМЕР_1 .
20.04.2015 року ОСОБА_1 власноручно написав заяву, в якій просив звільнити його з роботи у зв`язку з призовом до армії.
Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_1 звільнений з роботи відповідно до наказу №97-к від 20.04.2015 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу.
Згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, в редакції чинній станом на 20.04.2015 року, а також на 13.05.2015 року, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції чинній станом на 13.05.2015 року, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Законом України «Про військовий обовязок та військову службу», зокрема ч. 4 ст. 2, в редакції чинній на 13.05.2016 року, передбачено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Таким чином, строкова військова служба є окремим видом військової служби та не прирівнюється до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
ОСОБА_1 заявив вимогу про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи це тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 року, внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, якими передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Разом з тим суд звертає увагу, що вказана редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України набула чинності лише з 11.06.2015 року, тоді як наказ про припинення трудового договору з позивачем винесено 20.04.2015 року.
Водночас, до 11 червня 2015 року, а саме до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII, існувала колізія між зазначеною нормою закону "Про військовий обов`язок і військову службу" і пунктом 3 ст.36 КЗпП, яка передбачала звільнення призваних на строкову службу працівників, саме на цій підставі були припинені трудові відносини позивача з відповідачем.
Згідно ст.1 Кодексу законів про працю України, цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, а ст.4 цього Кодексупередбачає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин існувала колізія між нормами ст.39 ч.2 «Про військовий обов`язок і військову службу" і п.3 ст.36 КЗпП України, застосуванню підлягає норма п.3 ст.36 КЗпП України, з огляду на те, що регулювання трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду і галузевої належності, відбувається саме законодавством про працю.
Конституція України проголосила право кожного на працю і встановила умови для його реалізації. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
При цьому і працівник, і роботодавець вправі припинити існуючі трудові відносини як за взаємною згодою, так і в односторонньому порядку. Проте, право роботодавця на розірвання трудового договору за власною ініціативою є обмеженим: він може припинити трудові відносини лише за умови наявності підстав, передбачених законодавством.
Враховуючи, що позивач був звільнений з роботи на підставі п. 3 ст.36 КЗпПУ у зв`язку із призовом на строкову військову службу, що було правом роботодавця, звільнення позивача відбулося до внесення змін у законодавство в регулюванні відносин щодо звільнення працівників у зв`язку з їх призовом, а в силу ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Аналізуючи наведене, суд дійшов до висновку, що звільнення позивача з роботи 09.04.2015 р.з підстав п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з його призовом на строкову військову службу відбулося на законних підставах, тому позов про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, а гарантії,передбачені в чинній редакції ч.2,3 ст.119 КЗпП України на нього не розповсюджуються.
Крім того, при вирішенні питання щодо законності звільнення позивача з роботи, суд враховує також те, що фактично звільнення було проведено на підставі поданої позивачем заяви, який просив його звільнити, при цьому останнім не доведено суду того, що він був примушений до написання вказаної заяви. Суд також звертає увагу і на те, що у період з 20.04.2015 року по 13.05.2015 року позивач, не будучи відправленим до військової частини до виконання трудових обов`язків не повертався.
Інші доводи позивача також не можуть бути визнані судом як підстава для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Не підставі наведеного, керуючись ст. 213-215 ЦПК України, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через суд першої інстанції шляхом подання в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Битківський Л.М.