ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7083/16-ц
провадження № 2/753/632/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2017 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Кубіву С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, третя особа: Головне управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3, після смерті якої залишилось спадкове майно, що складається з приватного будинку АДРЕСА_1. На випадок своєї смерті 08 квітня 2004 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповідала ОСОБА_2 05 січня 2005 року останній звернувся з заявою про прийняття спадщини. 16 січня 2017 року листом № 92/02-14 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3, оскільки у справі відсутні правовстановлюючі документи на майно та відсутня державна реєстрація на майно, яке успадковується. У зв'язку із наведеним позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з цим представником Київської міської ради було надано письмові заперечення на позов, якими позов не визнали та просили відмовити у позові.

Третя особа в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з цим направила на адресу суду письмові пояснення та прохання слухати справу без їх участі.

Врахувавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, що складається з приватного будинку АДРЕСА_1.

На випадок своєї смерті 08 квітня 2004 року ОСОБА_4 склала заповіт серії ВВС № 101726, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповідала ОСОБА_2

05 січня 2005 року ОСОБА_2 звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

16 січня 2017 року листом № 92/02-14 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3, оскільки у справі відсутні правовстановлюючі документи на майно та відсутня державна реєстрація на майно, яке успадковується.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року встановлено факт тотожності жіночого ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_3 під час видачі документів, що підтверджують право власності у інвентаризаційній справі, заведеній Українською Інвентаризаційною Конторою МИХ УССР „УКРИНК" м. Києва 5.03.1951 року на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 та свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серія НОМЕР_2, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Встановлено факт належності правовстановлюючого документу - Інвентаризаційній справі, заведеної Українською Інвентаризаційною Конторою МИХ УССР „УКРИНК" м. Києва 5.03.1951 року на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що зроблено актовий запис №421 згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2, виданого ІНФОРМАЦІЯ_1 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (ст. 1297 ЦК України).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 згідно інвентаризаційної справи, яка заведена Українською інвентаризаційною конторою МИХ УССР «Укринк» м. Києва 05 березня 1951 року, був збудований у 1951 році.

04 червня 2003 року ОСОБА_3 отримала дозвіл № 178 на введення в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, згідно з яким житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 58,1 кв.м., житловою - 19 кв.м. з господарськими спорудами на земельній ділянці площею 1118 кв.м. прийнято в експлуатацію.

Верховним Судом України у листі «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.» від 01.02.2014р. роз'яснено, що виникнення права власності на будинки, квартири, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічне зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13.

До того ж згідно ч. 4 ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

У 1951 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013р. по справі № 6-137цс13.

Крім того, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1951 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Таким чином, судом встановлено, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємець не може оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на цей будинок у порядку спадкування.

Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому у положеннях п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. за № 24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

На підставі вищевикладеного та враховуючи наявність перешкод для оформлення у нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача як спадкоємця, шляхом визнання права власності останнього на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 58,1 кв.м., житловою - 19 кв.м.

Керуючись ст. ст. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 58,1 кв.м., житловою - 19 кв.м.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду міста Києва через Дарницький районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА