Справа № 306/1040/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

31 січня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Бисаги Т.Ю., Джуги С.Д.

при секретарі - Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Свалявського районного суду від 25 жовтня 2016 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, приватного підприємства «Лео» про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, приватного підприємства «Лео» (далі - ПП «Лео») про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Справа розглядалася неодноразово судами різних інстанцій.

Ухвалою Свалявського районного суду від 25.10.2016 провадження у справі в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПП «Лео» про стягнення заборгованості - закрито та роз'яснено позивачу, що позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Не погодившись із такою ухвалою Банк оскаржив її в апеляційному порядку. Посилаючись на неправильне застосування та порушення судом норм процесуального права, у зв'язку з чим просить ухвалу місцевого суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності відповідачів та їх представників, які належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи.

Заслухавши позицію представника Банку, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17.03.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитну угоду № 012Є/V-U, згідно умов якого банк надав останньому кредит у розмірі 50 000,00 доларів США на строк до 14.03.2013, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Для забезпечення виконання зобов'язання позичальника 17.03.2008 між Банком та ПП «Лео» було укладено договір поруки № 012/2, за яким підприємство зобов'язалося солідарно відповідати з боржником за виконання останнім свого обов'язку за кредитним договором № 012Є/V-U від 17.03.2008.

Також, 17.03.2008 між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 012/1, за яким ОСОБА_2 зобов'язалася солідарно відповідати з боржником за виконання останнім зобов'язань за цим кредитним договором.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором Банк у травні 2015 Банк пред'явив позов, у якому просив стягнути заборгованість солідарно із ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПП «Лео».

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, а також умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, що встановлює обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 3 ст. 554 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення декількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується.

У такому випадку кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником як солідарні боржники.

З матеріалів справи вбачається, що умовами двох договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник за окремим договором. Крім того, умовами договорів поруки передбачено право кредитора пред'явити свої вимоги безпосередньо поручителю.

Пунктами 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 1, статей 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1323цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1737цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-2974цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1593цс16.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що спір Банком та ПП «Лео» (поручителем), що є юридичними особами, виник щодо окремого договору поруки і кредитор має право пред'явити вимогу до такого поручителя на підставі такого договору в порядку господарського судочинства, у зв'язку з чим місцевий суд дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі у частині позову Банку до ПП «Лео», оскільки у силу п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України справа у цій частині вимог не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити та залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» - відхилити.

Ухвалу Свалявського районного суду від 25 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: