ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсною довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним вище позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 було набуто відповідачем ОСОБА_7 на підставі договору дарування, однак у подальшому протягом спільного проживання внаслідок спільних трудових та грошових затрат, це майно істотно збільшилось у своїй вартості, а тому воно має бути визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до вимог ч. 1 ст. 62 СК України.

Однак у 2010 році відповідач, без згоди позивача, уповноважила ОСОБА_9 продати цей будинок, що остання і зробила, уклавши 17 жовтня 2011 року договір купівлі продажу цього будинку з відповідачем ОСОБА_8

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_7 розпорядилася майном без його згоди, чим порушила його права, а тому вказана довіреність та договір мають бути визнанні недійсними з моменту їх вчинення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсною довіреності та визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 квітня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року скасовано.

Позовну заяву ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано будинковолодіння по АДРЕСА_1 таким, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Визнано недійсною довіреність від 18 жовтня 2010 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О. А. та зареєстрована в реєстрі за № 3298, за якою ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_9 на продаж житлового будинку по АДРЕСА_1 з моменту її вчинення, тобто з 18 жовтня 2010 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 17 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А., за реєстровим № 4446 про продаж житлового будинку по АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці площею 0,0460 га за кадастровим номером НОМЕР_1 з моменту його укладення, тобто з 17 жовтня 2011 року - в частині відчуження будинку.

В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 квітня 2016 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходячи із положень ст. ст. 57, 60, 61 СК України та того, що хоча спірний будинок було одержано відповідачем ОСОБА_7 за час перебування у шлюбі з позивачем, однак саме на підставі договору дарування, дійшов висновку, що будинок є особистою власністю відповідачки, відтак вона була вправі розпоряджатися ним без згоди чоловіка.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що збільшення вартості спірного майна є істотним та відбулося протягом перебування подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат, а тому відповідно до вимог статей 60, 61 та 62 СК України є спільною сумісної власністю подружжя.

Оскільки згоди ОСОБА_6 своїй дружині ОСОБА_7 не надав, остання це усвідомлювала, діяла недобросовісно, чим порушила права позивача, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що укладені ОСОБА_7 правочини, спрямовані на відчуження спільного майна, є недійсними виходячи з вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ст. 236, ч. 4 ст. 369 ЦК України з моменту їх укладення.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, згідно з договором дарування від 14 січня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу МоничР.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 43, ОСОБА_7 отримала в дар від ОСОБА_12 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 450 кв. м та складається з будинку під літ. «А», побудований з цегли, з чотирьох кімнат, загальною площею 202,5 кв. м, житловою площею - 70,1 кв. м з надвірними будівлями та спорудами: літ. «Б» - сарай та огорожа, вартістю 66 169 гривень, що знаходиться в АДРЕСА_1. Зазначений договір був зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 квітня 2007 року № 14272202.

Право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 набула на підставі рішення Ужгородського міської ради від 23 листопада 2007 року, яке посвідчене відповідним державними актом про право власності на земельну ділянку від 12 січня 2009 року.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було зареєстровано 04 жовтня 1980 року.

18 жовтня 2010 року ОСОБА_7 підписала довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехманом О.А. та зареєстрована в реєстрі за № 3298, за якою вона уповноважила ОСОБА_9 на продаж спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. У довіреності зазначено, що цей будинок та земельна ділянка належить особисто ОСОБА_7 Згода на видачу такої довіреності ОСОБА_6 не надавалася.

17 жовтня 2011 року ОСОБА_9, від імені ОСОБА_7, уклала договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, з відповідачем ОСОБА_8 Договір було посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу СелехманомО.А., за реєстровим № 4446. Згода на укладення цього договору ОСОБА_6 не надавалася.

Підставою для видачі довіреності ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_9 були договір позики від 18 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про отримання останньою грошових коштів у сумі 410 800 грн, за згодою чоловіка, та договір іпотеки від 28 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про передачу в іпотеку житлового будинку по АДРЕСА_1 на забезпечення договору позики.

Також, як установлено судом першої інстанції та убачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2015 року у справі № 308/13025/13-ц за позовною заявою ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Наш Добробут» про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом зняття з реєстрації, виселення та зобов'язання до вчинення дій та зустрічною позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя сторона на стороні відповідача: ОСОБА_9, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 17 жовтня 2011 року, договору позики від 18 жовтня 2010 року.

Так, ОСОБА_7 в зустрічній позовній заяві просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 жовтня 2011 року з підстав укладення договору внаслідок обману, без її відома та без згоди її чоловіка на відчуження майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною нормою правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував, не взяв до уваги того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суду, що зміни надвірних будівель і споруд відбулися за спільні кошти подружжя, та дійшов помилкового висновку про істотність збільшення вартості спірного майна внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя та відповідно наявності підстав для надання позивачем згоди на продажу майна.

Крім того, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Укладення одним з подружжя договору про розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Так, судами попередніх інстанцій не установлено, що на час укладення договору купівлі-продажу покупець знала чи могла знати про те, що спірне нерухоме майно (предмет цього договору) належить на праві спільної сумісної власності відповідачу та позивачу і що останній не давав відповідачу згоди на укладення цього договору, за таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правових підстав, передбачених частиною другою статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу немає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 квітня 2016 року скасувати, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді:Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак