30.03.2017 227/244/17
Рішення

Іменем України

30 березня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Тимофєєвої Г.Л.,

при секретарі Сухіна О.Ю.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

прокурора Паскала М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного управління державної казначейської служби України у Донецькій області, ОСОБА_4 відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів із вимогами про стягнення з Державного бюджету України за бюджетною програмою КПКВ 3504040, за рахунок коштів, призначених на відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій, бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними свої повноважень, на свою користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 31007,63 грн. та моральної коди в розмірі 30000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у відділі державної виконавчої служби ОСОБА_4 міськрайонного управління юстиції (далі ВДВС ОСОБА_4 МРУЮ) перебувало виконавче провадження ВП № 35680520 з примусового виконання рішення Добропільського міськрайнного суду Донецької області від 26 жовтня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 03 жовтня 2012 року та до повноліття дітей.

При винесенні постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 20.12.2012р., старшим державним виконавцем Скляровою І.О. була допущена помилка, а саме в резолютивній частині постанови зазначено, що після утримання заборгованості, утримання з боржника проводити по 33% (замість вірного 1/6) .

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.04.2015р. збільшено розмір стягуваних з нього аліментів з 1/6 до 1/3 частини всіх видів його доходів.

Після того, як в 2015 році в бухгалтерії шахти «Білозерська», де позивач працював, дізнався, що з нього стягуються аліменти в розмірі 1/3, починаючи з 2012 року та станом на грудень 2015 року їх розмір не змінювався, він звернувся до відділу ДВС з вимогою про перерахунок сум переплачених ним аліментів за період з 03.10.2012р. по 13.03.2015р.

Перерахунок проведений не був. 08.07.2016р. за № 435 ОСОБА_4 відділ ДВС повідомило ОСОБА_1, про те, що різниця між утриманими аліментами та розміром, що повинен був сплачений становить 31007,63 грн.

В 2016 році дії державного виконавця Склярової І.О. щодо вчинення помилки в постанові від 20.12.2012р. про звернення стягнення на заробітну плату, позивачем були оскаржені до в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, та постановою вказаної посадової особи від 09.11.2016р., на підставі статті 83 ЗУ «Про виконавче провадження» (стара редакція), ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» (нова редакція), дії державного виконавця Склярової І.О. в частині допущеної технічної помилки визнані неправомірними. Зазначена постанова скасована не була, через те, що провадження закінчено в порядку п. 9 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження».

Через помилку державного виконавця Склярової І.О. у період з 03.10.2012р. по 13.03.2015р. виникла переплата за виконавчим листом № 2/0514/1987/2012 від 26.10.2012р. про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей в сумі 31007,63 грн., що підтверджується розрахунком № 435 від 08.07.2016р. проведеним ОСОБА_4 ВДВС.

Крім того, зазначив, що у звязку із незаконним рішенням державного виконавця, що призвело до переплат по аліментам на утримання своїх дітей, йому спричинена моральна шкода. Протиправна поведінка державного виконавця вплинула на його нормальні життєві звязки, він постійно відчував стрес, змушений був застосовувати додаткові сили до свого нормального існування, що провело до бідності. У звязку з чим, розмір моральних страждань оцінює в 30000 грн.

Враховуючи той факт, що процедура відшкодування шкоди за предметом судової справи здійснюється Державною казначейською службою України, як розпорядником державних коштів, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та стягнути вказані кошти з Державного бюджету України за бюджетною програмою КПКВ 3504040.

Представник позивача вважав, що протиправність дій державного виконавця доведена: розрахунком переплати по стягнутих аліментах з ОСОБА_1 № 435, листом ВДВС на адресу ТДВ «Шахта «Білозерська» про помилку у постанові від 20.12.2012р. в частині зазначення розміру відсотків, що належало стягувати з ОСОБА_1; постановою в.о. начальника ОСОБА_4 ВДВС від 09.11.2016р. про визнання дій державного виконавця Склярової І.О. неправомірними.

В судовому засіданні позивач та його представник, що діяв на підставі довіреності, ОСОБА_2, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_4 міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_3, що діяла на підставі довіреності, заперечувала проти вимог позивача, надала письмові заперечення на позовну заяву, які тезисне виклала у суді, вказуючи, на те що належним доказом неправомірних дій державного виконавця є саме судове рішення, ухвалене в порядку ст.ст. 383-384 ЦПК України, а тому позивачем не доведено факту заподіяння йому шкоди діями державного виконавця. Крім того, до початку розгляду справи по суті додала постанову начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу ДВС про проведення перевірки виконавчого провадження від 15.03.2017р. № 14.27-27/257, в якій було скасовано розрахунок від 08.07.2016р. за вих. № 435 про розмір аліментів, що належало стягнути на користь ОСОБА_7, через помилки в сумах, фактично утриманих із заробітної плати боржника (за період з 03.10.2012р. по 13.03.2015р.), скасовано постанову в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_9 від 09.11.2016р. про визнання дій державного виконавця Склярової І.О. неправомірними, та зобовязання старшого державного виконавця Курган Н.Р. перевірити правильність розрахунку сплачених аліментів. Мотивами скасування постанови стали помилки при обрахуванні держ. виконавцем сум аліментів без врахування сплачених ОСОБА_1 загальнообовязкових податків і зборів, а також порушення ОСОБА_1 строків оскарження дій держ. виконавця. Зокрема, стягнення з заробітної плати боржника почали відбуватись з січня 2013 року, тоді як зі скаргою він звернувся лише наприкінці 2016 року. Посилаючись на вимоги ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, розділ ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень начальник ОСОБА_4 міськрайонного відділу ДВС ОСОБА_10 ухвалив вищезазначену постанову.

Наявність спричинення позивачу моральної шкоди також вважала не доведеною.

Представник відповідача відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, в судове засідання не зявився направивши письмове заперечення, в якому просив в частині задоволення вимог позивача до них відмовити. Свою позицію обґрунтував тим, що є неналежним відповідачем. На примусовому виконанні виконавчий лист № 2/0514/1987/2012 від 26.10.2012р. про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей в їх відділі не перебував.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, направив на адресу суду заперечення проти позову. Мотивував тим, що вимоги позивача безпідставні. Казначейство не несе відповідальності за дії органів державної влади, стягнення коштів з органів Казначейства не відповідають встановленому способу захисту порушеного права. Зазначає, що позивачем порушено норми матеріального права, зокрема невірно посилання на ст.ст. 1166, 1167 ЦК України. Факт, заподіяної матеріальної та моральної шкоди позивачеві не доведений допустимими доказами. Вказав, що дія бюджетної програми КПКВ 3504040 поширюється виключно на обмежене коло рішень суду, де стягнення коштів відбувається з визначеного кола субєктів, а не з Державного бюджету України, як це передбачено ст.ст. 1173, 1174 ЦК України та ЗУ «Про державну виконавчу службу».

Представники Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного управління державної казначейської служби України у Донецькій області, Міністерства юстиції України, а також треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, в судове засідання не зявились, були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.

Прокурор заперечував проти задоволення позову. В судовому засіданні надав письмові заперечення на позовну заяву, які тезісно виклав у суді. Посилаючись на п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», вважав, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Належним доказом протиправних дій державного виконавця є, як правило відповідне судове рішення сулу, що набрало законної сили.

Належного доказу спричинення матеріальної шкоди ОСОБА_1 до суду не надав. Посилаючись на норми ст.ст. 23,1173 ЦК України, та згідно до розяснень викладених п.п. 3, 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважав що умовою задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, можливим тільки у разі задоволення вимоги про визнання дій держ. виконавця неправомірними.

Також зазначив, що у відповідності до вимог ст. 121 ЦПК України, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження моральної шкоди, його позов повинен був залишений судом без руху.

Пояснив, що відповідно до вимог ст. 1212 ЦК позивач повинен був звернутись з позовом до ОСОБА_7 про повернення йому надмірно стягнутого розміру аліментів.

Вимоги заявлені до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного управління державної казначейської служби України у Донецькій області, ОСОБА_4 відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України, вважав заявленими до неналежних відповідачів.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, прокурора, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Вказана норма кореспондується з ст.5 цього Закону, згідно якої державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених ним Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судом встановлено, що згідно рішення Добропільського міськрайнного суду Донецької області від 26 жовтня 2012 року з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_5, стягнуті аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, розмірі 1/6 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 03 жовтня 2012 року та до повноліття дітей. (а.с. 8-9)

На підставі виконавчого листа, виданого Добропільським міськрайонним судом Донецької області 26.10.2012р., старшим державним виконавцем Скляровою І.О. було відкрито виконавче провадження з виконання за вказаного рішення ВП № 35680520 (а.с. 10-11, 13)

З копії постанови старшого державного виконавця Склярової І.О. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 20.12.2012р., вбачається, що після відрахувань зі всіх податків боржника, проводилось утримання у розмірі 50% до погашення заборгованості. Після погашення заборгованості, утримання проводилось по 33%. Заборгованість станом на 20.12.2012 рік становить 2 місяці на 17 днів. Утримання повинно проводитись до досягнення дітьми повноліття. (а.с. 14)

Листом № 3419 від 24.04.2015р. відділ ДВС ОСОБА_4 МРУЮ повідомив ТОВ ДТЕК «Добропіллявугілля» ВСП ШУ «Білозерське», що державним виконавцем в постанові про звернення стягнення на доходи боржника за виконавчим листом № 2/0514/1987/2012 від 26.10.2012р. помилково вказаний розмір аліментів - 33% та уточнили, що утримання повинні проводитись щомісяця в розмірі 1/6 частини доходів боржника. (а.с.17)

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21.04.2015 року збільшено розмір аліментів, які утримувалися з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 на утримання дітей з 1/6 частини доходу на 1/3 частини доходу. Стягнуто аліменти з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_5, на утримання дітей: дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 13 березня 2015 року та до повноліття дітей. (а.с. 16)

Виконавчий лист, виданий згідно рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2012 року (справа №2/0514/1987/2012) про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на утримання дітей дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів, відкликано (а.с. 16).

З примусового виконання зазначеного рішення, 08.05.2015 року було відкрито виконавче провадження ВП № 47508095. (а.с.18)

29.05.2015р.в межах вказаного виконавчого провадження постановою заступника начальника відділу ДВС ОСОБА_4 МРУЮ звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ОСОБА_1, та постановлено проводити утримання по 1/3 частині його заробітку щомісяця до досягнення повноліття дітей. (а.с.19)

18.11.2015р. ТДВ «Шахта «Білозерська» повернула постанову ВП № 35680520 від 20.12.2012р. про стягнення аліментів з ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частини щомісячно з його заробітної плати на користь ОСОБА_7 (а.с. 20)

10.06.2016 року, ОСОБА_1 звернувся до ВДВС ОСОБА_4 МРУЮ з заявою про перерахунок зайво сплачених сум аліментів за період з 03.10.2012 року по 13.03.2015р. (а.с.21)

З листа ВДВС ОСОБА_4 МРУЮ від 29.12.2015р. № 14375 на адресу ТДВ «Шахта «Білозерська», вбачається, що у звязку зі збільшенням розміру стягуваних з ОСОБА_1 аліментів, державним виконавцем була перерахована заборгованість по аліментам та встановлено, що станом на 01.10.2015 року вона відсутня. (а.с.22)

Відповідно до листа ВДВС ОСОБА_4 МРУЮ № 435 від 08.07.2016 року, розмір стягнутих аліментів згідно виконавчого листа № 2/0514/1987/2012 від 26.10.2012р. щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 на утримання дітей у розмірі 1/6 частини заробітку, склав 55966,56 грн. Сума переплати 31007,63 грн. (а.с.23-24)

Не погоджуючись з діями державного виконавця Склярової І.А. при винесенні постанови від 20.12.2012р., щодо невірного визначення розміру стягуваних з нього аліментів на утриманні дітей в розмірі 33% замість вірного 1/6 частини за виконавчим листом № 2/0514/1987/2012 від 26.10.2012р., позивачем вказані дії були оскаржені до в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції. Постановою вказаної посадової особи від 09.11.2016р., на підстав статті 83 ЗУ «Про виконавче провадження» (стара редакція), ст.. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» (нова редакція), дії державного виконавця Склярової І.О. в частині допущеної технічної помилки при винесенні постанови від 20.12.2012р. про звернення стягнення на заробітну плату (помилка в зазначенні відсотка замість вірного 1/6, вказано 33%), визнані неправомірними. Встановлено, що в період з 03.10.2012 року по 13.03.2015 року виникла переплата по аліментам в сумі 31007,63 грн. В постанові зазначено, що позивач жодного разу не звертався з питань переплати. Зазначена постанова державного виконавця скасована не була, через те, що провадження закінчено в порядку п. 9 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». (а.с. 26-28)

Постановою начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_10 про проведення перевірки виконавчого провадження від 15.03.2017р. № 14.27-27/257, за власною ініціативою скасовано розрахунок від 08.07.2016р. за вих. № 435 про розмір аліментів, що належало стягнути на користь ОСОБА_7, через помилки в сумах, фактично утриманих із заробітної плати боржника (за період з 03.10.2012р. по 13.03.2015р.).

Також скасовано постанову в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_9 від 09.11.2016р. про визнання дій державного виконавця Склярової І.О. неправомірними, та зобовязано старшого державного виконавця Курган Н.Р. перевірити правильність розрахунку сплачених аліментів. Мотивами скасування постанови стали помилки при обрахуванні держ. виконавцем сум аліментів без врахування сплачених ОСОБА_1 загальнообовязкових податків і зборів, а також порушення ОСОБА_1 строків оскарження дій держ. виконавця. Зокрема, стягнення з заробітної плати боржника почали відбуватись з січня 2013 року, тоді як зі скаргою він звернувся лише 25.10.2016р. Посилаючись на вимоги ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» в ред. станом на 05.10.2016р., розділ ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень начальник ОСОБА_4 міськрайонного відділу ДВС ОСОБА_10 ухвалив вищезазначену постанову. (а.с.113-115 )

Зазначена постанова була винесена після звернення ОСОБА_1 до суд з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Між тим, представник ОСОБА_4 ВДВС в судовому засіданні 30.03.2017 року правильний розрахунок переплати по аліментам ОСОБА_1 суду не надала.

Представник позивача заперечував проти скасування начальником ОСОБА_4 міськрайонного відділу ДВС ОСОБА_10 15.03.2017р. постанови в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу ДВС ОСОБА_9 від 09.11.2016р., оскільки вважав, її такою, що набрала законної сили, розрахунок переплати проведено вірно.

Прокурор вважав правомірним скасування постанови в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу ДВС ОСОБА_9 від 09.11.2016р., як вчиненим у відповідності до ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» №1404-VIII.

Суд вважає, що згідно до абзацу 2 ч.3 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, далі Закон № 1404-VIII), начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керуючись вказаною нормою закону, а також ст.85 Закону України «Про виконавче провадження» (стара редакція від 21.04.1999р. № 606-XIV, далі Закон № 606-XIV), в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного ВДВС ОСОБА_9 надала оцінку діям державного виконавця Склярової І.О. в рамках виконавчого провадження ВП № 35680520 щодо помилкового стягнення аліментів з ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини, замість 1/6.

На момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про відшкодування шкоди з держави, вищезазначена постанова в.о. начальника ОСОБА_4 ВДВС від 09.11.2016р. у встановленого законом порядку скасована не була.

Скасування начальником ВДВС постанови, що винесена в.о. начальника ВДВС, тобто фактичний перегляд своєї ж постанови, законом на передбачено.

За приписами частини 3 статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Що стосується позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, предявлені до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до роз'яснень викладених п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, предявлені до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, задоволенню не підлягають, як заявлені до неналежних відповідачів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за спричинення шкоди, як розяснює п. 28 постанови Пленуму ВССУ № 6, є правопорушення, що включає такі складові елементи як: завдану шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005р. у справі №32/421.

Разом з тим, як на доказ неправомірних дій державного виконавця в ході виконання рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26.10.2012р. № 2/0514/1987/2012, в рамках виконавчого провадження ВП № 35680520, позивач ОСОБА_1 посилається на постанову в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції. від 09.11.2016р., що була винесена на підстав статті 85 ЗУ «Про виконавче провадження» (стара редакція № 606-XIV ).

Оцінюючи зазначений доказ, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (станом на момент виникнення спору), боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Аналогічний порядок розяснений в абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Вищезазначене правило закріплене також нормами статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV та главою ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Мінюсту № 512/5 від 02.04.2012р.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК), незалежно від місця виконання судового рішення.

Відповідне судове рішення позивач ОСОБА_1 до суду не надав, протиправне діяння державного виконавця, як складовий елемент правопорушення, в передбачений законом спосіб не довів.

Таким чином зазначену постанову в.о. начальника ОСОБА_4 міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції. від 09.11.2016р., суд не може прийняти як достатній та безумовний доказ як підставу для цивільно-правової відповідальності про відшкодування причиненої шкоди.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не доведено наявність заподіяної йому матеріальної шкоди, що ґрунтується на загальних підставах відповідальності за завдану майнову шкоду, а тому приходить до висновку, що вимоги про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 31007,63 грн. є безпідставними, а отже такими що не підлягають задоволенню.

Суд не може погодитись з думкою прокурора про залишення позову ОСОБА_1 без руху, у звязку з ненаданням позивачем доказів спричинення йому моральної шкоди виходячи з наступного.

Питання відкриття провадження було вирішено судом 13 лютого 2017 року. Позов відповідав вимогам ч. 2 ст. 119 ЦПК України.

10 березня 2017 року по справі було проведено попереднє судове засідання, з'ясовано, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин (п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009 N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»)

Як вказано в пункті 7 постанови Пленуму ВСУ N 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Суд не може також погодитись з думкою прокурора на застосування у спірних відносинах вимог ст. 1212 ЦК України, оскільки зазначена норма закону передбачає загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що третя особа ОСОБА_7В в період з 03.10.2012р. по 13.03.2015р. отримувала від ОСОБА_1 аліменти на утримання їх неповнолітніх дітей на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26.10.2012р., на виконання якого судом був виданий виконавчий лист.

Таким чином, посилання прокурора на зазначену статтю ЦК України, суд вважає помилковим.

Щодо вимог про відшкодуванню моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Згідно з п.3 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, у випадках, встановлених законом.

За змістом ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи осіб.

При визначенні підстав для стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. №24-152/0/4-13 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі" факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

Суд зазначає, що такий порядок визначений Розділом VII ЦПК України, який встановлює право на оскарження дій державного виконавця підчас виконання рішення суду ухваленого згідно норм ЦПК України.

В абзаці 2 пункту 5 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки дії державного виконавця, пов'язані з винесенням постанови від 20.12.2012р. про звернення стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 в передбачений законом спосіб не були визнанні судом неправомірними, позивачем не надано належних доказів на підтвердження спричинення йому діями відповідача моральної шкоди, повязаної з виконанням рішення суду від 26.10.2012р., у звязку з чим, позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 15, 57-60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного управління державної казначейської служби України у Донецькій області, ОСОБА_4 відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в Апеляційний суд Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступну та резолютивні частини рішення суду проголошено в судовому засіданні 30 березня 2017 року

Повний текст рішення буде виготовлено протягом п'яти днів.

Складено в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Головуючий суддя Г.Л.Тимофєєва