Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Александрова А. С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, про вселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , 3-ї особи: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що в 2003 році він як офіцер Збройних сил України отримав кімнату № 69 площею 34,54 кв.м для проживання разом з сім`єю в гуртожитку АДРЕСА_1 , 22.07.2004 року він та члени його сім`ї: дружина і син були зареєстровані за вказаною адресою, сімейні стосунки у них з відповідачкою не склалися, а тому за рішенням суду від 13.03.2012 року їхній шлюб було розірвано, але вони продовжували проживати разом в гуртожитку, між ними часто виникали сварки, які могли негативно впливати на виховання сина, а тому позивач з метою уникнення скандалів став періодично не приходити додому, потім знайшов роботу в будівельній компанії у м. Києві, з часом став її директором, в зв`язку з роботою ночував переважно у друзів та знайомих, потім в орендованій квартирі, до місця реєстрації приїздив два-три рази на місяць, оскільки був власником особового рахунку на кімнату в гуртожитку, з ним укладались договори з утримання будівлі та прибудинкової території, він мав ключі від кімнати, в кімнаті залишилися його речі. Відповідач поміняла замки до дверей кімнати і не допускає його до житла, ключі від вхідних дверей відповідач йому не надає, що змусило його звертатися до правоохоронних органів за вирішенням даного спору. На сьогоднішній день він не має постійного місця проживання, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем не має можливості наймати житло, а тому позивач просить суд вселити його в кв. АДРЕСА_2 ; зобов`язати відповідача надати йому ключі від вхідних дверей спірної квартири та не чинити перешкод його проживанню.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та її представник позов не визнали, відповідач звернулася з зустрічною позовною заявою, в якій просила суд на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням кв. АДРЕСА_3 , оскільки він з 2011 року за вказаною адресою не проживає без поважних причин, участі в утриманні житла не приймає, перешкод щодо проживання у цьому житловому приміщенні йому ніхто не чинив, замків у вхідних дверях вона не міняла, ОСОБА_1 сам залишив це житло, він одружився і має нову сім`ю, до 2016 року це житло його взагалі не цікавило, а зараз він хоче зареєструвати нову дружину у гуртожитку з метою отримання більшої квартири, вона з сином іншого житла не мають, але позивача за первісним позовом це не цікавить, крім того, між ним та сином на даний час напружені стосунки, син не зможе проживати разом з батьком.

За ухвалою суду від 14.02.2017 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Позивач ОСОБА_1 зустрічний позов не визнав та заперечував щодо його задоволення.

Представник 3-ї особи КЕВ м. Біла Церква просила суд первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити, вважає, що ОСОБА_1 не втратив права на користування АДРЕСА_3 .

Представник 3-ї особи - Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради просить суд в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, оскільки у спірному житловому приміщенні проживає ОСОБА_2 разом з неповнолітнім сином сторін по справі, вона добросовісно виконує обов`язки наймача житлового приміщення, крім того, батько участі у вихованні сина не приймає, між ним та сином склалися напружені стосунки.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді даної справи, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.06.2000 року, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2012 року, рішення суду набрало законної сили 23.03.2012 року, що стверджується копією цього рішення /а.с.9/.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що слідує з копії свідоцтва про народження дитини /а.с.37/.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордера № 35 від 06.05.2004 року, виданого КЕЧ району МО України ст. лейтенанту ОСОБА_1 , йому з сім`єю в складі дружини ОСОБА_4 та сина ОСОБА_3 2001 року народження було надано АДРЕСА_4 , що стверджується копією цього ордера /а.с.42/.

Згідно копії наказу командира в/ч НОМЕР_1 /по стройовій частині/ від 11.02.2005 року за № 38 /а.с.43/, ОСОБА_1 звільненого з військової служби у запас наказом МО України від 29.10.2004 року № 877 за пунктом 63 підпункт «г» /у зв`язку зі скороченням штатів/ Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками /мічманами/, з 11.02.2005 року виключено із списків особового складу частини.

Відповідно до довідки начальника КЕВ м. Біла Церква від 28.02.2017 року за № 203 /а.с.83/, ОСОБА_1 старший лейтенант запасу перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 Білоцерківського гарнізону в загальній черзі з 06.09.1999 року, позачерговій черзі з 29.10.2004 року як звільнений в запас за скороченням штатів. На підставі заяви від 05.12.2013 року про зміни в складі сім`ї в зв`язку з розлученням житловою комісією в/ч НОМЕР_1 внесено зміни до квартирної справи ОСОБА_1 , на даний час він перебуває на квартирному обліку складом сім`ї одна особа.

Обставини щодо перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 м. Біла Церква стверджуються також копією його квартирної справи /а.с.115-139/.

В судовому засіданні також встановлено, що згідно копії довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 19.10.2016 року № 2313 /а.с.62/ будинок АДРЕСА_1 має статус гуртожитку, державна реєстрація на цей будинок до 01.01.2013 року не проводилась.

З копії акту приймання - передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна, палива та території гуртожитку по АДРЕСА_1 від 01.04.2009 року /а.с.108/ вбачається, що військова частина НОМЕР_1 здала, а Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква прийняв в т.ч. комунальні споруди, обладнання та об`єкти благоустрою містечка; земельну ділянку площею 0,20 га, яку займає гуртожиток по АДРЕСА_1 , окремими будівлями та спорудами.

В листі виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 06.06.2016 року за № 1904/1-13 на ім`я начальника КЕВ м. Біла Церква /а.с.109/ повідомляється, що в переліку гуртожитків на території м. Біла Церква враховані гуртожитки за слідуючими адресами: в т.ч. військове містечко № 2, гуртожиток інв. № 2/146, АДРЕСА_1 ; перераховані гуртожитки мають форму власності державна, цільове призначення сімейні, належність МО КЕВ м. Біла Церква.

З наданих доказів вбачається, що будинок по АДРЕСА_1 , в якому було надано кімнату для проживання позивача з сім`єю, по даний час має статус гуртожитку державної форми власності, знаходиться в управлінні КЕВ м. Біла Церква.

Інших доказів суду на спростування цих висновків надано не було.

Під час розгляду справи судом встановлено, що у спірній кімнаті гуртожитку зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_2 бувша дружина позивача з їхнім неповнолітнім сном ОСОБА_3 2001 року народження, що не заперечується особами, які беруть участь у справі, сам позивач ОСОБА_1 тривалий час з 2011 року у гуртожитку не проживає, хоча зареєстрований за вказаною вище адресою.

Про це свідчать, як вважає суд, наступні докази.

Так, рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.02.2012 року № 67 на підставі заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було визначено порядок участі батька у вихованні та особистому спілкуванні з сином, в рішенні вказано на те, що ОСОБА_1 з листопада 2011 року проживає окремо від дружини та сина за адресою: АДРЕСА_5 /а.с.39/.

Це рішення ОСОБА_1 не оскаржував.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

В рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.02.2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання їхнього сина ОСОБА_3 також зазначено місце фактичного проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_6 , зі змісту рішення суду вбачається, що позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що дитина знаходиться на її утриманні, відповідач проживає окремо; відповідач ОСОБА_1 позов визнав /а.с.40/, тобто, він не оспорював зазначених вище обставин /підстави позову/.

ОСОБА_2 в 2015 році також зверталася із заявами до начальника КЕВ м. Біла Церква та до заступника Білоцерківського міського голови /а.с.48-49/, в яких просила допомоги у вирішенні питання щодо призначення їй житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, в заявах вказувала на те, що ОСОБА_1 в гуртожитку не проживає, за комунальні послуги протягом 3-х років кошти не сплачує.

ОСОБА_5 на підставі її заяв було призначено житлову субсидію з жовтня 2015 року по вересень 2016 року, про що свідчить копія листа виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 15.12.2015 року /а.с.50/.

Ще в жовтні 2012 року за підписом начальника КЕВ м. Біла Церква та коменданта гуртожитку ОСОБА_2 видавалася довідка про те, що вона дійсно проживає в гуртожитку по АДРЕСА_7 , син ОСОБА_3 зареєстрований з матір`ю, знаходиться на її утриманні.

Ті обставини, що ОСОБА_1 не проживає в гуртожитку з 2011 року, підтвердили в суді свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які проживають в цьому ж гуртожитку в кімнатах, що знаходяться поряд з кімнатою АДРЕСА_8 , де проживає відповідач за первісним позовом з сином; також свідок ОСОБА_8 рідний брат відповідачки, який часто буває у сестри та допомагає їй.

Покази свідків приймаються судом до уваги, оскільки вони є послідовними, не суперечать доказам по справі, крім того, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів на спростування показів свідків.

Судом приймаються до уваги ті факти, що саме ОСОБА_2 сплачує кошти за комунальні послуги за спірне житлове приміщення, чого не заперечував і сам ОСОБА_1 , який вказав на те, що він перераховує кошти на її картковий рахунок, в т.ч. і за комунальні послуги, але доказів цього ним не надано.

А згідно виписки по рахунку ОСОБА_2 , яку вона сама надала в судовому засіданні /а.с.97-107/, ОСОБА_1 перераховує незначні суми коштів аліменти на утримання сина.

Тобто, доказів того, що він сплачує кошти за комунальні послуги за спірне житлове приміщення, ОСОБА_1 суду не надав.

Згідно матеріалів справи, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_2 , 3-ї особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.01.2017 року в задоволенні позову відмовлено /а.с.56-59/, на даний час це рішення суду набрало законної сили, оскільки залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області, що зазначили в судовому засідання особи, які беруть участь у справі.

З мотивувальної частини цього рішення вбачається, що ОСОБА_1 сам вказував на те, що не проживає у спірному житловому приміщенні з кінця 2015 року.

Отже, проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 дійсно тривалий час більше року у спірному житловому приміщенні не проживає, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає.

В обґрунтування своїх позовних вимог про вселення в гуртожиток, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житлом, поміняла замки до дверей кімнати і не допускає його до житла, ключі від вхідних дверей відповідач йому не надає, що змусило його звертатися до правоохоронних органів за вирішенням даного спору.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Білоцерківського відділу поліції 27.05.2016 року з письмовою заявою стосовно того, що ОСОБА_2 перешкоджає йому потрапити до квартири, за результатами проведеної перевірки було встановлено, що між сторонами після розлучення існують неприязні стосунки з приводу розподілу майна за вказаною вище адресою, ОСОБА_2 в телефонній розмові пояснила, що ОСОБА_1 одружився і проживав з новою сім`єю в с.м.т. Белогородка, з початку 2016 року почав телефонувати їй та погрожувати фізичною розправою в зв`язку з тим, щоб вона виселялась із спірного житла, де він має намір проживати з новою сім`єю.

Наведене стверджується копією висновку Білоцерківського відділу поліції від 31.05.2017 року /а.с.10/.

Згідно копії висновку Білоцерківського відділу поліції від 15.09.2016 року /а.с.11/, ОСОБА_1 10.09.2016 року звертався з письмовою заявою, в якій просив прийняти міри щодо його колишньої дружини ОСОБА_2 , яка привласнила його майно.

Але наданими висновками відділу поліції не підтверджуються ті факти, що ОСОБА_2 змінила замки на вхідних дверях до кімнати, що нею чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житлом, оскільки при проведенні перевірки працівники поліції обмежилися тільки поясненнями сторін, крім того, сам ОСОБА_1 звертаючись із заявами, не вказував на ці обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до поліції з відповідними заявами тільки після того, як ОСОБА_2 подала 13.05.2016 року письмову заяву до Білоцерківського відділу поліції з приводу протиправних дій ОСОБА_1 , який погрожує їй по телефону фізичною розправою та вимагає виселитися з кімнати в гуртожитку, де він має намір проживати з новою сім`єю /а.с.51-53/.

Згідно копії паспорта позивача /а.с.29/, він дійсно в грудні 2015 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , до 2016 року він взагалі не цікавився спірним житлом, оскільки, як вказано вище, він у гуртожитку не проживав, участі в оплаті за житло не приймав.

Належних та безспірних доказів на спростування цих обставин, в судовому засіданні ОСОБА_1 надано не було, як не надано і безспірних доказів того, що йому чиняться перешкоди відповідачем у користуванні житловим приміщенням.

Тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана обґрунтувати свої вимоги та заперечення.

Дійсно, за положеннями ст.ст.124, 125 ЖК України, розділу 5 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України 30.11.2011 року № 737, зареєстровано в Мінюсті України 10.01.2012 року за № 24/20337, ОСОБА_1 належить до числа осіб, які не підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Але в даному випадку, як було встановлено судом, він залишив житлове приміщення в гуртожитку добровільно, тривалий час цим житлом не цікавився, участі в оплаті за комунальні послуги не приймав.

Як на підставу для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в гуртожитку, відповідач ОСОБА_5 посилається на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку /ст.72 ЖК України/.

В постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року по справі № 6-1166цс15 висловлено правову позицію стосовно того, що оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і

більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

За положеннями ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

А тому враховуючи приписи наведених правових норм та виходячи з обов`язковості вказаної вище правової позиції Верховного Суду України, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст.71,72 ЖК України.

В п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року /зі змінами/ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї

таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК),

необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу

площу. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, позивач ОСОБА_1 , який в установленому законом порядку вселився у кв. АДРЕСА_3 , тривалий час більше шести місяців без поважних причин не користувався цим житлом, участі в оплаті за комунальні послуги не приймав, належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні цим житлом, він суду не надав, згідно доказів в матеріалах справи, він почав цікавитися цим житлом тільки в 2016 році.

А тому враховуючи все вищенаведене суд вважає за можливе визнати його таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням, та в зв`язку з цим вважає позов ОСОБА_1 про вселення до спірного житлового приміщення необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

Щодо звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, ОСОБА_2 , то суд враховує наступне.

Відповідно до положень ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени

сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Отже, відповідач ОСОБА_2 та неповнолітній син сторін по справі ОСОБА_3 2001 року народження, які вселилися разом з наймачем ОСОБА_1 у спірне житлове приміщення на правах членів його сім`ї, набули права на користування цим житлом, вони постійно проживають у спірному житловому приміщенні, саме ОСОБА_2 виконує обов`язки наймача житлового приміщення, сплачуючи всі комунальні послуги, на її ім`я оформлено субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, а тому суд вважає, що вона має право звертатися за захистом своїх житлових прав та прав неповнолітнього сина, враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 згідно норм діючого законодавства та досліджених в суді доказів є таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням.

Таким чином, суд вважає за можливе відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов з наведених вище в рішенні підстав.

Згідно ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею при подачі зустрічного позову судовий збір в сумі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 64, 71, 72, 124, 125 ЖК України, ст.158 СК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», розділом 5 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України 30.11.2011 року № 737, зареєстровано в Мінюсті України 10.01.2012 року за № 24/20337, ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням кв. АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко