Номер провадження: 22-ц/785/1731/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Кравця Ю.І., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання договору недійсним та скасування запису, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року,

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який уточнив та з посиланням на ст. ст. 215, 216 ЦК України, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 жовтня 2009 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо нежитлового підсобного приміщення за адресою: м. Одеса, вул. В.Арнаутська, 1, загальною площею 32,7 кв.м., скасувати право власності на вказане нежитлове підсобне приміщення.

Позивач обґрунтовував вимоги тим, що він з 1959 року мешкає в АДРЕСА_1. Після заселення до вказаної квартири він з батьком ОСОБА_7 на підставі відповідного дозволу на будівництво побудували нежитлову будівлю гараж у дворі будинку художників, загальною площею 32,7 кв.м.

Зазначив, що з листів КП «ЖКС «Фонтанський» від 11 березня 2013 року та 25 квітня 2013 року йому стало відомо, що власником нежитлового приміщення являється ОСОБА_4 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2009 року, яким право власності на спірне приміщення було визнано за ОСОБА_5

Згодом, 01 жовтня 2009 року ОСОБА_5 відчужила вказане приміщення на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

В подальшому, вказане судове рішення суду було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року.

Тому, вищевказаний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки ОСОБА_5 не являлась належним власником нежитлового підсобного приміщення за адресою: м. Одеса, вул. В.Арнаутська, 1, загальною площею 32,7 кв.м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 01 жовтня 2009 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо нежитлового підсобного приміщення за адресою: м. Одеса, вул. В.Арнаутська, 1, загальною площею 32,7 кв.м.

Зазначено, що рішення суду після набрання ним законної сили є підставою для скасування Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради права власності на нежитлове підсобне приміщення за адресою: м. Одеса, вул. В.Арнаутська, 1, загальною площею 32,7 кв.м.

Рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином, при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою зясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є власником та мешкає в квартирі АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 являється власницею та мешкає у квартирі АДРЕСА_3.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2009 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на підсобне нежитлове приміщення загальною площею 32,7 кв.м., яке розташоване у м. Одесі, вул. В.Арнаутська, 1.

01 жовтня 2009 року ОСОБА_5 відчужила на користь ОСОБА_4 вищевказане приміщення на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №1949.

З листів КП «ЖКС «Фонтанський» від 11 березня 2013 року та 25 квітня 2013 року вбачається, що власником нежитлового приміщення на підставі правовстановлюючих документів являється ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2009 року було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на підсобне нежитлове приміщення відмовлено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне нежитлове підвальне приміщення за адресою: м. Одеса, вул. В.Арнаутська, 1 є власністю ОСОБА_3, яке підтверджено листом голови правління Національної спілки художників України ОСОБА_8 від 17 січня 2012 року із якого вбачається, що гараж у дворі будинку художників за адресою: м. Одеса, вул. В.Арнаутська, 1, був встановлений ОСОБА_7 разом з сином ОСОБА_3 в 1959 році на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №192 від 08.07.1968 року, тому є підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2009 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо нежитлового підсобного приміщення за адресою: м. Одеса, вул. В.Арнаутська, 1, загальною площею 32,7 кв.м.на підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України недійсним.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки ОСОБА_3 не доведено, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, підтверджуючих право власності або користування ОСОБА_3 саме на підсобне нежитлове приміщення загальною площею 32,7 кв.м., яке розташоване у м. Одесі, вул. В.Арнаутська, 1.

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2014 року було встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що нежитлове приміщення загальною площею 32,7 кв.м., яке розташоване у м. Одесі, вул. В.Арнаутська, 1 у встановленому законом порядку введене в експлуатацію, а будівництво зазначеного приміщення здійснено за відсутності дозволу на виконання будівельних робіт, обовязковість отримання якого передбачено ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 року 31699-ІІІ. Також не встановлено, хто саме побудував спірне самочинне нежитлове приміщення. (а.с. 48-51)

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Таким чином правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 не має.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 4, 7, 8, 10 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219; ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Аналіз вказаних норм закону позволяє зробити висновок, що стаття 215 ЦК України установлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України.

Однак статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього проточину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановленні особливі умови їх застосування або правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребувано в нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК, передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, який він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

При цьому, власник має право витребувати майно від набувача, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, лише в разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч. 1 ст. 388 ЦК).

У випадку задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати підлягають стягненню за рахунок сторони, якій було заплачено за недійсною угодою, або з особи, яка є винною в недійсності угоди.

Проте, позивач ОСОБА_3 не був стороною договору купівлі-продажу, укладеного 01 жовтня 2009 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4, тому вимоги щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем також задоволенню не підлягають.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання договору недійсним та скасування запису відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді Ю.І.Кравець

ОСОБА_9