Справа № 645/5585/16-ц
Провадження № 2/645/703/17
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2017 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Сілантьєвої Е.Є.,
при секретарі - Момот О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики, пені, трьох процентів річних та відсотків інфляції з урахуванням встановленого індексу інфляції
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав суду для залучення до матеріалів цивільної справи оригінал розписки про позику та надав пояснення згідно заявлених вимог. Також вказав, що в з*язку з повторною неявкою відповідачки до суду, просив розглянути справу в заочному прорядку.
Відповідачка ОСОБА_2, відповідно до правил ст. 74 ЦПК України, неодноразово поштою викликалася у судове засідання за наявними у справі даними про його місце проживання, однак всупереч своїх процесуальних обовязків повістки не отримував і при цьому ніяких заяв щодо зміни свого місця проживання до суду не надав, що свідчить про її відсутність за цією адресою, внаслідок чого за змістом абз. 5 ч.5 вказаної статті ЦПК України вважається, що судова повістка вручена їй належним чином. Тому суд, у світлі вимог ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод і положень ст.157 ЦПК України, для забезпечення належного балансу процесуальних прав та обовязків сторін у справі вважає за можливе розглянути позов за відсутності відповідача.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши сторону позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно із ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до положень ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до правової позиції дотримується Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, прийнятій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, яка у відповідності до положень ч.2 ст.214 Цивільного процесуального кодексу України підлягає обовязковому врахуванню судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст.526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом вивчалася письмова вимога про повернення боргу від 18.02.2016 року, яка була направлена позивачем на ім*я відповідачки ОСОБА_2 заказною кореспонденцією також 18.02.2017 р. з описом вкладення, копії квитанцій про відправку листа, були надані до матеріалів справи. Згідно зазначеної вимоги, позивач просить відповідачку повернути кошти згідно розписки від 28.11.2013 р.
У ході судового розгляду було встановлено, що зобовязання за договором позики відповідачем не виконано, як вбачається з договору позики, відповідач зобовязався повернути кошти за першою вимогою, але свого зобовязання у визначений строк не виконала.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Що стосується позовних вимог про стягнення суми з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
За положеннями ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільнюється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048. ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Інфляційні нарахування на суму борг і відсотки річних входять до складу грошового зобовязання, і не ототожнюються з санкціями за невиконання або неналежне виконання грошових зобовязань.
Прострочення сплати заборгованості за договором позики від 28.11.2013 року з 19.02.2016 року по 23.11.2016 року становить 279 календарних днів.
Суд приймає розрахунок позивача індексу інфляції, що складає: за період з 19.02.2016 року по 23.11.2016 року - 2775,68 грн. та розрахунок суми трьох процентів річних за період з 19.02.2016 року по 23.11.2016 року 800,41 грн., як такий, що відповідає законодавству України.
Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за неналежне виконань зобовязань, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.
В Договорі сторонами розмір пені визначено не було.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати.
На підставі наведеного, керуючись вимогами ст.ст. 8, 10, 11, 14, 18, 59, 88, 209, 213-215, 218, 219, 224 ЦПК України, ст.ст. 231, 545, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України , суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (НОМЕР_1 виданий Фрунзенським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області 28.01.1997 року) на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_2) сплачений судовий збір в сумі 580 (п*ятсот вісімдесят) грн. 36 (тридцять шість) коп.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст.. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: