Справа № 441/1065/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворський Н.І.
Провадження № 22-ц/783/1161/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів - Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

секретар Іванова О.О.,

З участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

В серпні 2016 р. позивач ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідач в серпні 2015 року добровільно залишив будинок, який належить йому на праві власності, забрав все належне йому майно та особисті речі. Вказані обставини підтверджені відповідними актами обстеження житлових умов, складеними комісією Керницької сільської ради, а також рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 15 жовтня 2015 року, яким розірвано шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та його дочкою ОСОБА_6 Вказує, що відповідач і надалі залишається зареєстрованим у його будинку, однак більше року в ньому не проживає, не є членом його сім»ї, не несе витрат по його утриманню. Реєстрація відповідача у будинку позбавляє його як власника можливості оформити субсидію на комунальні послуги. Враховуючи, що відповідач перестав бути членом його сім»ї, втратив будь-який зв»язок з родиною та житлом, а тому просив позов задовольнити, посилаючись на вимоги ст.ст. 319, 383, 405 Цивільного кодексу України.

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_7. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що суперечить дійсним обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те, що відповідачем не порушені його права. Звертає увагу, що через реєстрацію відповідача, який добровільно покинув їх будинок в серпні 2015 року він як власник не може отримати субсидію по оплаті комунальних послуг, а сам відповідач витрати по утриманню житла не несе. Посилається на те, що судом як доказ непроживання відповідача в будинку не взято до уваги акти складені Керницькою сільською радою від 24.03.2016,29.06.2016 року,25.07.2016 та від 03.10.2016 року про відсутність відповідача в будинку без поважних причин та пояснення свідка ОСОБА_9, яка підтваердила даний факт. Крім цього, в порушення вимог процесуального закону, суд не взяв до уваги рішення Городоцькогго районного суду Львівської області від 15.10.2015 року, яким встановлено факт, що сторони у справі проживають окремо понад пів року та не підтримують подружніх відносин, а також те, що в даному судовому процесі відповідач визнав, що він добровільно покинув місце проживання його сім»ї. Крім цього, суд безпідставно прийняв до уваги пояснення відповідача про перешкоджання у доступі до житла, які не підтверджені належними та допустими доказами. Зазначає, що колишній зять має інше житло, а саме будинок своїх батьків, де був зареєстрований до одруження з його донькою. Зважаючи на те, що відповідач має іншу сім»ю, чого не приховує, висновки суду про відмову в позові суперечать моральним та етичним засадам нашого суспльства, а також вимогам ст.ст.319,383,405 Цивільного кодексу України у зв»язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу відповідача та його представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 4 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності позивачу ОСОБА_7 (а.с .8).

У вказаному будинку зареєстровані позивач, його дружина ОСОБА_8, дочка ОСОБА_6, онуки: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та зять ОСОБА_3 (а.с.17).

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 15 жовтня 2016 року шлюб зареєстрований між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 19.11.2005 року розірвано (а.с.18).

З будинкової книги встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в житловому будинку в АДРЕСА_1 16.03.2009 року (а.с.13).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що відповідач забезпечений іншим житлом. Крім цього, суд дійшов висновку, що до даних правовідносин не може бути застосована ст.72 ЖК України на яку в позовній заяві посилається позивач, оскільки така застосовується до житла державного або комунального фонду.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Перелік способів захисту визначений ч.2 вказаної статті. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Зміст ст. 405 Цивільного кодексу України передбачає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сім'ї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд може усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 перестав бути членом сім»ї власника будинковолодіння ОСОБА_7 із серпня 2015 року. Саме в цей час відповідач залишив місце проживання у житловому будинку АДРЕСА_1, чого сам не заперечив, пояснивши в суді апеляційної інстанції, що пішов з будинку ОСОБА_7, де проживав з дружиною давно, а з часом пригадав та уточнив, що це було у серпні 2015 року. Відповідач забрав з будинку всі свої особисті речі та майно, яке вважав своїм. Актом державного виконавця від 12.04.2016 року встановлено, що перераховане у акті майно знаходиться в АДРЕСА_2 по місцю проживання батьків відповідача. Щодо вивезення свого майна із будинку ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснила свідок ОСОБА_9, яка бачила як ОСОБА_3 виносив у мікроавтобус свої особисті речі та побутову техніку із будинковолодіння ОСОБА_7 чому суд апеляційної інстанції надає віри, враховуючи що свідок попереджена про кримінальну відповідальність та є сторонньою особою, яка немає особистого інтересу говорити неправду чи наговорювати на відповідача до якого немає ніяких претензій.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 особисто пояснив, що бере участь у спілкуванні з дітьми. З метою виконання свого батьківського обов»язку він приїжджає до житлового будинку позивача та діти виходять до нього і він чи то у мікроавтобусі спілкується з дітьми або вони кудись їдуть в тому числі до його батьків. В хату він не заходить та не був там з того часу, коли залишив дружину, тобто із серпня 2015 року. Вважає, що йому чиняться перешкоди тим, що поміняні замки у вхідних дверях, чому суд першої інстанції надав віри. Однак, судом першої інстанції та апеляційної інстанції не встановлено із пояснень сторін по справі коли та в який спосіб чиняться перешкоди відповідачу ОСОБА_3 в той час, коли більше року він не намагався зайти у приміщення будинку, немає там речей, не є членом сім»ї власника будинку.

Відповідач ОСОБА_3 не представив суду доказів про те, що він звертався з вимогою про усунення перешкод у користуванні житлом, з зустрічним позовом з цього приводу до суду не звертався.

Відтак, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про порушення житлових прав відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами, що не відповідає вимогам статті 60 ЦПК України.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57 цс 11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

При цьому, у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», роз»яснено, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Ухвалюючи рішення, суд посилався на заперечення відповідача про те, що позивачі чинять йому перешкоди у користуванні будинком,однак вказані заперечення не були отримані судом під присягою свідка, а тому такі є неналежним доказом, який покладений в основу рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи , порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов до задоволення.

У ч.1 ст.88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відтак з відповідача необхідно стягнути в користь позивача сплачениий ним судовий збір в розмірі 1157,32 (квитанція №15 від 15.08.2016 року та квитанція №98 від 13.12.2016 року (а.с.1,58).

Керуючись ст.ст. 303,307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,- колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житлом в будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_7 судові витрати по справі в розмірі 1157,32 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді А.В. Ніткевич

О.Ф.Павлишин