ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/243/17
Провадження № 2/636/506/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2017 рокуЧугуївський міський суд Харківської області
в складі:головуючого - судді Гуменного З.І.,
за участю секретаря судового засідання Караулової О.М., представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання квартири обєктом спільної сумісної власності та її розподіл, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати обєктом права спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та провести розподіл квартири, визнавши право власності на Ѕчастину квартири за кожним.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_3, який 08.09.201р. розірвано Чугуївським міським судом Харківської області. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, у 2003 році за кошти у сумі еквівалентній 1500 доларів США, які подарувала мати ОСОБА_3 ОСОБА_4, ними придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і право власності на квартиру зареєстровано на ОСОБА_3 Оскільки квартира придбана під час перебування у шлюбі її не можна вважати особистою власністю будь-кого з подружжя, тому він просить визнати її обєктом спільної сумісної власністю квартири, виділивши кожному з подружжя по Ѕ частині квартири.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що квартира подарована для всієї сімї, тому є обєктом спільної сумісної власності і тому необхідно виділити по Ѕ частині квартири кожному.

Відповідач у судовому засіданні проти позову категорично заперечувала, пояснивши суду, що гроші на квартиру давала її мати їй особисто, а позивач коштів на придбання квартири не давав і тому вона придбана не за спільні кошти.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності зі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний 08 вересня 2016р. Чугуївським міським судом Харківської області, про що свідчить рішення суду у справі № 636/2428/16-ц (провадження № 2-636/1432/16), яке набрало законної сили 19.09.2016р. (а.с. 13).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2003 року, ОСОБА_5 придбала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43).

Відповідач у судовому засіданні пояснила суду, що коли вона придбала квартиру вона мала дівоче прізвище ОСОБА_5, хоча вже перебувала у шлюбі з ОСОБА_2

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.

В той же час, згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Як зазначено позивачем у позові та не заперечується його представником у судовому засіданні, кошти для придбання квартири дала мати відповідача ОСОБА_4

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що нею були передані кошти дочці ОСОБА_3, яка на той час мала прізвище ОСОБА_5, для придбання квартири.

У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідка і таких доказів суду не надано.

Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя

Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що кошти на квартиру були подаровані матірю відповідача сімї, а тому спірну квартиру можливо вважати спільною сумісною власністю сторін , виходячи зі наступного.

Судом встановлено, що кошти за квартиру під час укладання договору купівлі продажу відповідачем продавцеві квартири в присутності відповідача були надані матірю відповідача. Тому суд вважає , що спірна квартира фактично куплена за особисті кошти відповідача, які їй під час укладання договору надала мати.

Фактично вказана квартира куплена матірю позивача своїй донці, де згідно договору купівлі-продажу від 16.04.2003 року посвідчено приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 за дорученням власників спірної квартири: Таран.Р.С. і ОСОБА_7 продала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5

Таким чином відсутні підстави для визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя передбачені ст.60 ч.1 СК України.

Згідно зі ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд дійшов висновку , що позивачем не доведено те, що спірна квартира придбана за кошти набуті подружжям під час шлюбу. Суд враховує правові позиції Верховного Суду України , викладені у справах № 6-79 цс 13 , № 6-38цс15, № 6-612цс15.

Відповідно до вимог ч.1 п.3 ст.57 СК України особистою власністю дружини є: майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, і не являється спільною сумісною власністю позивача та відповідача, тому не може бути предметом поділу, а в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання обєктом спільної сумісної власності квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, і проведення розподілу квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя