Справа № 161/9138/16-ц
Провадження № 2/161/662/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Сіньчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача ОСОБА_4, про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 14 травня 1988 року по 30 вересня 2014 року позивач та ОСОБА_4 перебували у шлюбних відносинах.

За період перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано житловий будинок у місті Луцьку по вул. Хакімова, 5.

З 2006 року по 2008 рік ними була проведена капітальна реконструкція житлового будинку. Так як ОСОБА_5 останні роки перебувала за кордоном, то оформленням документації на житловий будинок займався її чоловік, ОСОБА_4 По приїзду в Україну у 2016 році, ОСОБА_5 дізналась, що житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_2

Позивач вважає, що підстав для набуття права власності на житловий будинок у ОСОБА_2 не було, так як придбання і реконструкція будинку відбулась за спільні сумісні кошти подружжя, а тому для його подальшого відчуження необхідна була згода дружини, а вона її не надавала.

Ухвалою суду від 27.06.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3.

В ході розгляду справи представником позивача подано уточнену позовну заяву, в якій залучено ОСОБА_3 в якості відповідача, оскільки стало відомо, що спірне майно було відчужено ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3.

В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог, які стосуються витребування із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 ? земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Луцьк, вул. Хакімова, 5.

На підставі викладеного, шляхом уточнення позовних вимог, просить суд витребувати із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_5 ? житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Хакімова, 5. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив витребувати із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_5 ? житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Луцьк, вул. Хакімова, 5.

Представник відповідача ОСОБА_7 позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченні.

Відповідач рудь В.В. в судове засідання не зявився, його представник ОСОБА_8 в попередніх судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечив, вказав що вважає їх безпідставними.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14 травня 1988 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ФМ № 469695, виданого відділом РАЦС Береговського райвиконкому Закарпатської області від 14 травня 1988 року (а.с. 20).

30 вересня 2014 року цей шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЕГ №039169, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області (а.с. 21).

За період перебування у шлюбі за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 13 березня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок у м. Луцьку по вул. Хакімова, 5, загальна площа даного житлового будинку становила 37,6 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, що у період з 2006 по 2008 роки подружжям за спільні кошти було здійснено капітальну реконструкцію житлового будинку, шляхом збільшення його площі до 360 кв.м. Також, в процесі добудови було проведено роботи з утеплення будинку, штукатурні роботи, роботи з постачання електричної енергії до будинку, встановлено опалення, а також цілий ряд інших ремонтних робіт. Роботи було завершено у 2009 році, тобто в період перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 шлюбі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок, який розташований у м. Луцьку, по вул. Хакімова, 5, є обєктом права спільної сумісної власності, так як він був придбаний подружжям під час шлюбу, а його реконструкція відбувалась за спільні сумісні кошти подружжя. Тому ОСОБА_1 є власником ? частини житлового будинку, що розташований у м. Луцьку по вул. Хакімова, 5, як спільного сумісного майна подружжя.

25 грудня 2015 року ОСОБА_9, діючи від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований у м. Луцьку по вул. Хакімова, 5 (а.с. 66).

У п. 1.2 договору купівлі-продажу вказано, що житловий будинок має загальну площу 37,6 кв.м., а житлову 24,1 кв.м.

20 травня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрував у відділі ДАБК Луцької міської ради декларацію про початок виконання будівельних робіт «Нове будівництво житлового будинку з творчою майстернею з знесенням житлового будинку та реконструкція господарської будівлі по вул. Хакімова, 5 у м. Луцьку» за № ВЛ 13 (а.с. 101).

09 червня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрував у відділі ДАБК Луцької міської ради декларацію про готовність до експлуатації обєкта «Нове будівництво житлового будинку з творчою майстернею з знесенням житлового будинку та реконструкція господарської будівлі по вул. Хакімова, 5 у м. Луцьку» за № ВЛ 67 (а.с. 75).

На підставі декларації про готовність до експлуатації обєкта, приватним нотаріусом ОСОБА_10 14 червня 2016 року було зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований по вул. Хакімова, 5 у м. Луцьку із загальною площею - 334,9 кв.м., а житловою 165,8 кв.м. Дані обставини підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так як вищезазначені декларації не відповідали достовірним даним (будинок був придбаний ОСОБА_2 вже відреконструйованим), то наказом відділу ДАБК Луцької міської ради № 66 від 29 вересня 2016 року було скасовано реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт (а.с. 113).

А наказом відділу ДАБК Луцької міської ради №67 від 29 вересня 2016 року було скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації обєкта (а.с. 115-116).

Крім того, 11 липня 2016 року ОСОБА_3 придбала житловий будинок, що розташований по вул. Хакімова, 5 у м. Луцьку на підставі договору купівлі-продажу, що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 37-38).

Таким чином, станом на день розгляду справи, власником спірного житлового будинку є ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-348цс 15 від 10 червня 2015 року).

Відповідно до ч. 2 п. 21 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Суд приходить до висновку, що даний спір підлягає вирішенню саме за правилами 388 ЦК України, оскільки між позивачем та новим власником житлового будинку відсутні будь-які договірні відносини та відносини, повязані з застосуванням наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 п. 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

Відповідно до ч. 3 п. 21 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Відповідно до ч. 1 п. 19 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

З огляду на наведені норми, суд вважає, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_5 не з її волі, адже вона не здійснювала волевиявлення, спрямованого на передачу права власності на житловий будинок, не була стороною договору купівлі-продажу, не вчиняла жодних дій, які свідчили б про намір продати дане майно, не уповноважувала будь-яких осіб на ведення переговорів з приводу продажі майна, однак незаконні дії інших осіб призвели до відчуження майна особою, яка не мала на це права.

У судовому засіданні відповідач, ОСОБА_3, та особи без самостійних вимог на стороні відповідача, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, не заперечували того факту, що ОСОБА_1 не надавала своєї згоди на відчуження житлового будинку.

Більше того, відповідача у справі ОСОБА_3, слід вважати недобросовісними набувачем майна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 п. 25 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для зясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази добросовісності набувача, натомість наявні докази безпідставності набуття права власності на житловий будинок.

Зокрема, декларація про готовність до експлуатації обєкта, як підстава для реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_2, - була скасована, а тому і відпала правова підстава набуття права власності на житловий будинок за ОСОБА_3.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 набула право власності на спірне нерухоме майно всупереч нормам чинного законодавства, що підтверджується наведеними обставинами, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та витребувати із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 ? житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Хакімова, 5.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Враховуючи клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог, які стосуються витребування із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 ? земельної ділянки, суд приходить до висновку, що позовну заяву в частині витребування із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 ? земельної ділянки залишити без розгляду, оскільки це не суперечить закону і не порушує права чи інтереси інших осіб.

На стягненні судових витрат позивач не наполягала.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 11, 14, 15, 30, 60, 61, 62, 88, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 383, 386, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 62, 63 СК України,суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Витребувати із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Хакімова,5.

Позовні вимоги в частині витребування із володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 ? земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Луцьк, вул. Хакімова,5, залишити без розгляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_11