Ухвала іменем україни
15 березня 2017рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Артемівську Донецької області про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона з 24 квітня 1978 року по 02 жовтня 1998 року перебувала у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат» (далі - ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат»), працюючи сушильницею, та була звільнена з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Указала на те, що 25 грудня 1995 року на робочому місці вона отримала травму спини та лівого ліктьового суглоба. Внаслідок отриманої травми відповідно до довідки закладу охорони здоров'я їй було встановлено діагноз: посттравматичний лівосторонній корінцевий синдром внаслідок остеохондрозу з грижею диску, м'язо-тонічний синдром з вираженими клінічними проявами.

За наслідками розслідування нещасного випадку роботодавцем було складено акт форми Н-1 від 25 вересня 1996 року, відповідно до якого було встановлено факт порушення п. 1.5.4 Інструкції для сушильників. За висновком МСЕК від 21 грудня 2001 року їй було встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності до 25 грудня 2002 року та за висновком МСЕК від 07 жовтня 2002 року - 25 % стійкої втрати професійної працездатності безстроково.

Стверджує, що отримання виробничої травми призвело до порушення її особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням нею додаткових зусиль для організації свого життя, тому просить суд стягнути з Фонду на її користь моральну шкоду за заподіяне ушкодження здоров'я, пов'язане з трудовим каліцтвом, у сумі 30 000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2016 року позов задоволено частково.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності. При цьому, визначаючи розмір морального відшкодування, суд вважав визначену суму розумною, справедливою, необхідною і достатньою для відшкодування у даному випадку.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції від 01 січня 2015 року) обов'язок по відшкодування моральної шкоди покладено на підприємство незалежно від часу настання страхового випадку, а оскільки позивач звернулася до суду 21 червня 2016 року - вона не має права на відшкодування моральної шкоди з Фонду.

Такі висновки апеляційного суду є обґрунтованими та відповідають встановленим у справі обставинам.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 з 24 квітня 1978 року по 02 жовтня 1998 року перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат», працюючи сушильницею, та була звільнена з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з актом про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 від 25 вересня 1996 року № 6 у ВАТ «Часів-Ярський вогнетривкий комбінат» 25 грудня 1995 року о 10:30 стався нещасний випадок, у результаті якого ОСОБА_6 отримала забій спини та лівого ліктя, робоче місце не залишала та продовжувала працювати, а у вересні 1996 року стан її здоров'я погіршився, вона звернулась до керівництва цеху із заявою про складення акта.

Відповідно до висновку МСЕК від 21 грудня 2001 року ОСОБА_6 уперше було встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності до 25 грудня 2002 року та за висновком МСЕК від 07 жовтня 2002 року - 25 % стійкої втрати професійної працездатності безстроково (а. с. 30-31).

Законом України від 28 грудня 2014 року, № 77-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Відомості Верховної Ради України, 1999 року, № 46-47, ст. 403 із наступними змінами) викладений в новій редакції: з назвою «Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч. 7 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності: 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Мотивуючи рішення, апеляційний суд зазначав, що 01 січня 2015 року вищезазначений Закон набрав чинності. Положеннями ч. 8 ст. 36 зазначеного Законупередбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що оскільки позивач звернулася до суду 21 червня 2016 року, тобто після набрання чинності вищевказаним законом, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона не має права на відшкодування моральної шкоди з Фонду.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін а інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки інші юридичні особи до участі у справі не залучались у апеляційного суду не було підстав для задоволення позову.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення апеляційного суду не вбачається, що судами при розгляді скарги допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а рішення апеляційного суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: І.М. Завгородня Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович