29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмета іпотеки,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», подану представником СироватськоюОленою Миколаївною, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмета іпотеки.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», яке в подальшому змінило назву на ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 19 И, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі
1 160 000 дол. CШA строком до 25 грудня 2027 року включно зі сплатою 13,5% річних.
28 вересня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 25 грудня 2007 року № 19 И.
В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором
25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 19 И, відповідно до умов якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_1.
На земельних ділянках розташовані об'єкт незавершеного
будівництва - індивідуальний житловий будинок, готовністю 75%, а також будівлі: флігель, будинок охорони, альтанка, навіс з каміном та вольєр, спорудження: свердловина, вимощення, хвіртка та огорожі.
Вказувало, що ПАТ «ВТБ Банк» свій обов'язок за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит в розмірі 1 160 000 дол. США.
ОСОБА_4, починаючи з квітня 2011 року припинив погашати чергові частини кредиту та прострочив сплату відсотків за користування кредитом, в зв'язку з чим позивачем було подано позовну заяву про стягнення з нього простроченої заборгованості.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 серпня

2012 року з ОСОБА_4 стягнуто прострочену заборгованість в розмірі 323 004,56 дол. США. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2013 року рішення Солом'янського районного суду від 21 серпня 2012 року змінено в частині розміру заборгованості та стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 276 402,21 дол. США.

ПАТ «ВТБ Банк» вказувало, що ОСОБА_4 продовжував не сплачувати заборгованість за кредитним договором, у зв'язку з чим рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 року з ОСОБА_4 достроково стягнуто всю заборгованість за кредитом в розмірі 1 154 089,46 дол. США.

На день подання позову рішення не виконані, заборгованість не погашена.

Станом на 17 серпня 2015 року заборгованість відповідача з урахуванням 30 % річних, 3 % річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та пені становить 2 548 682,89 дол. США та прострочена сплата комісії, нарахованої під час дії акції «Крок назустріч» становить 249 336 грн 91 коп.

Ураховуючи наведене, ПАТ «ВТБ Банк» просило в рахунок погашення заборгованості у розмірі 2 548 682,89 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_1, розташовані: на земельних ділянках об'єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, готовністю 75 %, а також будівлі: флігель, будинок охорони, альтанку, навіс з каміном та вольєр, спорудження: свердловину, вимощення, хвіртку та огорожі на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем; визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 3 654 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня

2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ «ВТБ Банк» - Сироватська О.М. просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого частково погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у разі задоволення позову відбудеться подвійне стягнення боргу за одним кредитним договором. Позивачем не надано доказів того, що звернення стягнення не може бути здійснено при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості у відкритому виконавчому провадженні. Крім того, в іпотечному договорі від 25 грудня 2007 року

№ 19 И відсутнє відповідне застереження про набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно за рішенням суду.

Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції про подвійне стягнення, однак залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що помилкове посилання суду в рішенні на подвійне стягнення, в цілому не впливає на його правильність, з огляду на не доведеність позивачем порушення його права на звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання за ним права власності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», яке в подальшому змінило назву на ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 19 И, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредитні кошти у розмірі

1 160 000 дол. США строком до 25 грудня 2027 року включно зі сплатою

13,5 % річних.

28 вересня 2010 року між банком та відповідачем укладено договір про внесення змін до кредитного договору від 25 грудня 2007 року № 19 И.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

25 грудня 2007 року між банком та відповідачем укладено іпотечний договір № 19 И, відповідно до умов якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_1.

На земельних ділянках розташовані: об'єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, готовністю 75 %, а також будівлі: флігель, будинок охорони, альтанка, навіс з каміном та вольєр, спорудження: свердловина, вимощення, хвіртка та огорожі.

27 березня 2008 року між сторонами укладено договір № 1 про внесення змін до іпотечного договору. Зокрема, внесено зміни до п. 3 у частині визначення підстав права власності іпотекодавця на предмет іпотеки. Так, після завершення будівництва будинку та реєстрації права власності відповідно до чинного законодавства іпотекодавець надає правоустановлювальні документи іпотекодержателю, на підставі чого сторони укладають договір про внесення змін до цього договору стосовно предмету іпотеки, за яким жилий будинок та надвірні споруди і будівлі стають також предметом іпотеки.

Згідно з п. 10 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання (шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені) згідно з порядком, встановленого законодавством. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способом за вибором іпотекодержателя.

Відповідно до п. 11 договору іпотеки від 25 грудня 2007 року № 19 И звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

При реалізації даного способу задоволення вимог іпотекодержателя, іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на предмет іпотеки (п. 11.1). Ціна продажу предмету іпотеки встановлюється у розмірі, встановленому в п. 4 цього договору або на підставі оцінки майна (п. 11.2). Визначений п. 10 цього договору спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені законодавством способи звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 11.3).

За змістом ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року справа № 6-1851цс15, від 14 вересня 2016 року

справа № 6-1219цс16 та від 12 жовтня 2016 року справа № 6-504цс16, які відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковими для всіх субʼєктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2013 року з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором № 19 И від

25 грудня 2007 року в розмірі 276 402,21 дол. США, що за курсом НБУ становить 2 209 282 грн 86 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 квітня

2013 року з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за кредитним договором від 25 грудня 2007 року № 19 И в розмірі 1 154 089,46 дол. США, що еквівалентно 9 224 633 грн 37 коп. та 3 219 грн судового збору.

16 квітня 2014 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-6469 від

28 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 9 227 852 грн 37 коп.

В рамках виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно боржника та призначено експерта суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для визначення вартості описаного майна, а саме: земельних ділянок, розташованих на АДРЕСА_1.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції встановив наявність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечених іпотекою зобовʼязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, що позивач не звертався до нотаріуса чи до іншого реєстратора для того щоб зареєструвати за собою право власності на майно, відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а договором іпотеки відсутнє застереження про набуття іпотеко держателем права власності на іпотечне майно за рішенням суду. Також позивачем не надано будь-яких доказів про те, що він позбавлений можливості з вини відповідача реалізувати своє право на звернення-стягнення в позасудовий спосіб.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», подану представником Сироватською Оленою Миколаївною, - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 травня

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмета іпотеки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова