Справа № 355/851/16-ц Головуючий у І інстанції Литвиненко О. Л.
Провадження № 22-ц/780/251/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 26.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Приходько К.П., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват-Банк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

встановила:

У липні 2016 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

22 квітня 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 7000 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Умови договору передбачали можливість збільшення ліміту кредитування.

Відповідач повинен був повернути банку кредитні кошти за проценти за користування ними у передбачені договором строки.

У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором у позичальника ОСОБА_2 виникла заборгованість в розмірі 59501,09 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача та судові витрати.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «Приват-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав порушення та неправильного застосування судом норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зокрема, в обґрунтування скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду є необґрунтованим та незаконним. Так, суд не врахував, що за кредитним договором позичальник мав обов»язок погашати кредит щомісячними платежами, відповідно, і строк позовного давності має застосовуватись до кожного з місячних платежів. Враховуючи загальний трирічний строк позовної давності, стягненню підлягають платежі за 3 роки перед зверненням банку до суду, тобто з 15 липня 2013 року по 15 липня 2016 року.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банк звернувся до суду з даним позовом після спливу трирічного строку позовної давності щодо усіх заявлених позовних вимог.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22 квітня 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 7000 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Умови договору передбачали можливість збільшення ліміту кредитування.

Відповідач повинен був повернути банку кредитні кошти за проценти за користування ними у передбачені договором строки.

В звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором у позичальника ОСОБА_2 виникла заборгованість, з розрахунку заборгованості вбачається, що останній строковий платіж відповідач здійснив 25 січня 2013 року.

У ст. 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як видно із довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_2 22 квітня 2010 року та складає умови договору, відповідач зобов»язаний був повертати кредит та проценти щомісячними платежами, до 25 числа місяця, який слідує за звітним у розмірі 7,5 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості ( а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою по захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що на підставі заяви про застосування позовної давності кредитна заборгованість за тілом кредиту та процентами підлягає стягненню за останні календарні три роки перед зверненням кредитора до суду.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року та №6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, та 6-249 ці 15 від 2 грудня 2015 року, позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем, а несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягнення у межах позовної давності за кожним із платежів.

Однак, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України на вказані вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що банк звернувся до суду з даним позовом після спливу трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Оскільки позивач звернувся до суду 15 липня 2016 року (а.с.2), то стягненню з відповідача підлягає кредитна заборгованість (тіло кредиту та прострочена заборгованість за відсотками за період з 15 липня 2013 року по 15 липня 2016 року.

Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню, колегія судді виходить із такого.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.67-68) встановлено, що за вказаний період відповідач має заборгованість у розмірі 59510 грн. 34 коп.1, яка складається з: 6729 грн. 20 коп. заборгованість за тілом кредиту, 45971 грн. 13 коп. заборгованість по відсоткам, 3500 гривень заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи у розмірі 3310 грн.

Оскільки розмір заборгованості у розмірі 6729 грн. 20 коп. за використаними кредитними коштами підтверджено банком у розрахунку, підстави сумніватися в дійсності наведеної в розрахунку інформації в частині використаних відповідачем кредитних коштів, у суду відсутні.

Проте суд вважає, що проведений позивачем розрахунок процентів за користування кредитом, а також процентна ставка, за якою позивач нараховував проценти за користування кредитом, не відповідають умовам укладеного сторонами договору, оскільки розмір процентної ставки та порядок її розрахунку були безпідставно змінені позивачем в односторонньому порядку.

Дослідженням розрахунку заборгованості встановлено, що позивачем нараховувались проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки: з травня 2013 року по 1 вересня 2014 року 30,00% річних, з 01 вересня 2014 року до 1 квітня 2015 року - 34,80 % річних, з 01 квітня 2015 по 31 травня 2016 року - 43,20% річних (а.с.6-7,67-68).

Як встановлено зі змісту анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 22 квітня 2010 року та Довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору та шляхом підписання зазначених письмових документів, а також скріплення їх печаткою позивача (а.с. 5,6).

Відповідно до змісту вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.04.2011, відповідач ОСОБА_2 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Зі змісту Довідки про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що діяли на момент укладення договору, базова процентна ставка в місяць становить 2,50%, тобто 30,00% річних (а.с.6).

Отже, нарахування за період з 1 вересня 2014 року по 31 травня 2016 року вочевидь, не відповідає процентній ставці у розмірі 30,00% річних, про який домовились сторони при укладенні кредитного договору.

Оцінюючи вказані умови укладеного між сторонами договору, суд приходить до висновку про невірність порядку нарахування банком процентів за користування грошовими коштами та розміру процентної ставки, за якою позивач нараховував проценти за користування кредитом, оскільки вони не відповідають умовам укладеного сторонами договору та були безпідставно змінені банком в односторонньому порядку.

При цьому колегія суддів вважає, що банк мав право збільшувати проценту ставку в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до ОСОБА_3 колегія суддів вважає безпідставними.

Станом на момент укладання договору діяла редакція ст.10561 ЦК України, яка включала три частини і вказувала на те, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Пунктом 1.1.2.4. Умов та Правил, визначено, що за незгодою зі зміною Правил та/або «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті позичальник зобовязується надати ОСОБА_3 письмову заяву про розірвання цього Договору та погасити виниклу перед ОСОБА_3 заборгованість.

Згідно п. 1.1.3.2.3. Умов та правил, банк має право на зміну ОСОБА_3, які викладені на банківському сайті, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни наданого Кредиту (кредитного ліміту) зобовязаний не менш як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема у виписці по картрахунку відповідно до п.4.9 цього договору

На думку суду, відповідача не було проінформовано про одностороннє збільшення процентної ставки випискою за картрахунком, оскільки ознайомлення з випискою є правом, а не обовязком відповідача, отже, відсутні підстави стверджувати, що сторони дійшли згоди про можливість збільшення процентної ставки.

Виходячи з наведеного, а також досягнутих сторонами істотних умов при укладенні договору, з урахуванням фактично використаних позивачем кредитних коштів, кількості днів користування коштами та відсоткової ставки 30,00%, а також, враховуючи, що згідно з умовами п.2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг, Банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік, відсотки за використані відповідачем кредитні кошти (кредитний ліміт) становлять наступні суми: з 15 липня 2013 року по 15 липня 2016 включно: (6729, 20 (заборгованість за кредитом поточна та прострочена разом): 360днів х 1095 днів (фактична кількість днів користування кредитними коштами)х30,00% (відсоткова ставка визначена сторонами при укладенні договору )=6140 грн. 396 коп..

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В звязку з цим суд прийшов до переконання, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитом в сумі 6729, 20 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню на вказану суму, а вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами - на розраховану судом суму 6140 грн. 396 коп..

Також встановлено, що вимоги в частині нарахованої неустойки вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, зі змісту позовної заяви та розрахунку заборгованості вбачається, що за порушення грошових зобовязань за один і той самий період позивачем нараховано як пеню так і штрафи (а.с.6-7, 67-68), внаслідок чого відповідача двічі притягнуто до одного і того ж виду відповідальності.

Так, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-2003ці15 від 23 жовтня 2015 року.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме відповідач має сплатити позивачу заборгованість за кредитним договором на загальну суму 14013 гривень 06 копійок, яка складається з: 6729 гривень 20 копійок заборгованість за кредитом, 6140 гривень 39 копійок заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 гривень фіксована частина та 643 гривні 47 копійок - процентна складова, враховуючи наступний розрахунок: (6729,2+6140,39рн.)х5%=643,47 грн.

Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору в сумі 2893,8 грн. (а.с.1,51), підлягають стягненню на його користь з відповідача .

Також з відповідача ОСОБА_2 в силу вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у розмірі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват-Банк» задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват-Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, паспорт серії СМ №650814, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват-Банк» (, місцезнаходження: м. Дніпро, вул.. Набережна Перемоги, 50,49094) заборгованість за кредитним договором від 22 квітня 2010 року, яка складається з: 6729 гривень 20 копійок заборгованість за кредитом, 6140 гривень 39 копійок заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи в розмірі 500 гривень фіксована частина та 643 гривні 47 копійок - процентна складова та судові витрати у розмірі 2893,8 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: