АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

30 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року,

встановила:

01 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу квартири від 08 жовтня 2014 року вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 за 1 570 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м Києва від 23 грудня 2015 року вказаний договір було визнано недійсним в частині купівлі-продажу 1/4 частини квартири. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/8 частину вказаної квартири за кожним.

Таким чином, на даний час вона є власником ѕ частин, відповідач ОСОБА_2 - 1/8 частини, відповідач ОСОБА_3 - 1/8 частини квартири АДРЕСА_1.

З урахуванням тієї обставини, що частки відповідачів у вказаній квартирі є незначними та не можуть бути виділені в натурі, оскільки квартира має загальну площу 62 кв.м., житлову - 29,8 кв.м., складається з 2 житлових кімнат 13,3 кв.м. та 16.4 кв.м.; спільне володіння і користування квартирою є неможливим, оскільки в квартирі зареєстровані та проживають вона, троє її неповнолітніх дітей та родичі, які є переселенцями з тимчасово окупованої території України; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, які є власниками та проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, а також враховуючи уточнені позовні вимоги від 21.10.2016 р., у відповідності до вимог ст. 365 ЦК України просила суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 та право власності ОСОБА_3 на 1/8 частину вказаної квартири з відповідним стягненням грошової компенсації за припинення права власності в сумі 162 500 грн. кожному та визнати за нею право власності на вказані частини квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що позивачем було належними та допустимими доказами підтверджено ринкову вартість часток в квартирі кожного з відповідачів. При цьому звіт про оцінку майна № 3 від 12.09.2016 року, складений ТОВ «Лекстатус груп» на замовлення представника відповідача, є неналежним доказом, що суперечить іншим доказам у справі в їх сукупності та не повинен був прийматись судом першої інстанції до уваги.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником 3/4 частин квартири АДРЕСА_1. Відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві власності по 1/8 частині вказаної квартири.

Квартира складається з двох жилих кімнат, жилою площею 30,9 кв.м., загальною площею 62,11 кв.м. В квартирі зареєстровані позивач та її троє неповнолітніх дітей.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст.1 Протоколу №1 передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-68цс14, який в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вирішуючи питання про істотність завданої шкоди внаслідок припинення права власності на частку у майні зі стягненням грошової компенсації в сумі 162 500 грн. на користь кожного з відповідачів колегія суддів враховує також наступне.

Відповідно до п.п. а п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

На підтвердження вартості спірного майна позивачем було надано Звіт про незалежну оцінку, складений оцінювачем ПП "Європейський консалтинговий центр" на дату 31.01.2014 р. за курсом 1 дол. США =7,9930 грн., згідно якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 041 026 грн. ( а.с.30).

Крім цього, 04 жовтня 2016 р. на замовлення позивача оцінювачем ОСОБА_8 було складено Звіт про оцінку майна, відповідно до якого ринкова вартість спірного майна становить 1 300 000 грн. (а.с. 57- 66).

На спростовування доводів позивача відповідачами надано Звіт про оцінку майна, складеного оцінювачем ОСОБА_9, відповідно до якого вартість спірного майна станом на 12.09.2016 року складає 4 955 984 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані звіти є неналежними доказами на підтвердження вартості спірного майна, оскільки відповідно до їх змісту стан об'єкту оцінки визначався згідно даних, наданих замовниками. При цьому звіти не містять доказів того, що оцінювачі виїжджали на місце розташування об'єкту оцінки, його оглядали, робили фотозйомку тощо.

Наданий позивачем Звіт про оцінку майна від 04 жовтня 2016 р. взагалі не містить опису оздоблення приміщень квартири, який є складовою характеристики об'єкта оцінки (а.с.61).

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи суттєві розбіжності у визначенні ринкової вартості спірного майна та наявності з цього приводу спору між його співвласниками, у відповідності до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України судом першої та апеляційної інстанції сторонам неодноразово роз'яснювалось про необхідність призначення у справі експертизи.

Своїм правом заявити клопотання про призначення у справі експертизи сторони не скористалась.

Відповідно ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження дійсної вартості спірного майна, з урахуванням відсутності у сторін згоди при визначенні його вартості, правові підстави для стягнення на користь відповідачів компенсації за припинення права на їх частки у спільному майні у запропоновану позивачем розмірі відсутні.

Посилання в рішенні суду першої інстанції на недоведеність того, що частки відповідачів є незначною та їх виділ в натурі є неможливим, а між співвласниками спірної квартири неможливо встановити порядок користування є помилковим, проте на правильність вирішення спору не впливає.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року у залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №761/23388/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/4147/2017

Головуючий у суді першої інстанції: ВолошинВ.О.

Головуючий у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.