Справа № 372/2356/16-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/479/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 49 26.01.2017
УХВАЛА

Іменем України

26 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

при секретарі Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, третя особа старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4, -

встановила:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовлено повністю.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 жовтня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3В, аліменти на неповнолітніх дітей дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 жовтня 2010 року і до повноліття дітей.

Як вбачається з цивільної справи №2-2099/10, ОСОБА_2 14 жовтня 2010 року підписав заяву в якій надав згоду на розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів, просив справу розглядати у його відсутність. В подальшому він сплатив судові витрати, що вбачається з наявних у справі квитанцій. Копію рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів ОСОБА_2 отримав 04.09.2014 року, що підтверджується поштовим повідомленням.

11.11.2015 року до суду надійшла заява старшого державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа №2-2099 від 14.10.2010 року у звязку із втратою виконавчого документу. Згідно вказаного звернення після відкриття виконавчого провадження за заявою даний виконавчий лист був направлений поштою ВДВС Обухівському МРУЮ стягувачці і був втрачений в процесі пересилки.

Ухвалою Обухівського районного суду від 26.11.2015 року заяву старшого державного виконавця задоволено. Видано дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на підставі рішення Обухівського районного суду від 14.10.2010 року. Копія вказаної ухвали сторонами отримана.

27.01.2016 року судом видано дублікат виконавчого листа, який стягувачем звернуто до виконання 11.07.2016 року.

Постановою старшого державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу ДВС 11.07.2016 року відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом та цього ж дня боржнику направлено виклик повідомлення.

11.08.2016 року постановою старшого державного виконавця Обухівського міськрайонного відділу ДВС накладено арешт на все майно боржника та заборонено здійснювати його відчуження.

Згідно довідки-розрахунку старшого державного виконавця Обухівського міськрайонного ВДВС від 11.08.2016 року заборгованість по дублікату виконавчого №2-2099/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей з 01 січня 2013 року по 31 липня 2016 року складає 56945 грн. 75 коп. Вказана заборгованість нараховувалася державним виконавцем відповідно до вимог ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.3 ст.195 СК України.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Всупереч вимог ст.60 ЦПК України позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про підстави звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, яка утворилась за період з січня 2013 року по липень 2016 року в судовому засіданні не надав. Відсутні також будь-які докази того, що за вказаний період часу ОСОБА_2 добровільно надавав матеріальну допомогу відповідачу на утримання неповнолітніх дітей.

Положенням ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно ч.3 ст.197 СК України (виключена ЗУ № 1404-VІІІ від 02 червня 2016 року), дійсно визначено, що суд може звільнити платника від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Разом з тим, ст.194 СК України передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

За таких обставин, старшим державним виконавцем Зеленевичем О.В. у відповідності до ч.1 ст.194 СК України правомірно було нараховано заборгованість по аліментах за три попередні роки, враховуючи, що доказів про сплату позивачем аліментів за вказаний період часу не надано.

За змістом ч.3 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів) можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

При цьому, відповідач пред'явила дублікат виконавчого листа до виконання 11 липня 2016 року, тобто в межах строку, встановленого законом.

Посилання позивача, що йому не було відомо про стягнення з нього аліментів на дітей не заслуговують на увагу, оскільки про наявність у нього дітей, які потребують матеріальної і моральної підтримки ОСОБА_2 було відомо. Обізнаність його з рішенням суду вбачається і з матеріалів справи №2-2099/10 про розірвання шлюбу і стягнення аліментів.

Частина 2 ст.197 СК України вказує на те, що за позовом платника аліментів, суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою, або іншою обставиною, що має істотне значення.

Під іншими обставинами вважається наприклад, знаходження у лавах Збройних Сил України на строковій службі; тяжке матеріальне становище або склалися несприятливі обставини для нього, які утруднюють сплату аліментів.

Необізнаність позивача про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів на неповнолітніх дітей не позбавляло останнього обов'язку забезпечувати належне утримання дітей .

У ОСОБА_2 відсутня будь-яка тяжка хвороба, він не перебував на службі у Збройних Силах, не має тяжкого матеріального становища, а заборгованість по аліментам виникла лише з підстав ухилення від свого батьківського обов'язку, щодо утримання дітей.

Відповідно до ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 XII (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За встановлених судом обставин правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд не вбачає.

Таким чином, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія судді вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми процесуального та матеріального права відмовляючи у позові.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

ОСОБА_7