233 № 233/5018/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря Кюсєвої Т.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача -

третьої особи ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

третьої особи -

розглянувши у відкритому судовому засіданні у заді суду м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконкому Костянтинівської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

06 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача - Костянтинівської міської ради Донецької області, про визнання права власності на нерухоме майно - 1/2 частину зупиночного пункту Л-1 за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю, вказуючи, що з 15 травня 2003 року вона була зареєстрована як приватний підприємець, основна діяльність - ремонт взуття. Свою підприємницьку діяльність вона здійснювала у торговому кіоску, розташованому по АДРЕСА_1 Донецької області, мікрорайон "Южний" (кільце автобусних маршрутів 7, 8, А, Б), що складалося з двох торгових кіосків, 1/2 частина якого (тобто 1 кіоск) на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2000 року. 28 січня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видали на її ім*я доручення строком на три роки з правом подарувати, обміняти, продати вказаний об*єкт нерухомості. Після закінчення дії довіреності вона продовжувала займатися підприємницькою діяльністю за вказаною адресою та у вказаному приміщенні до 23 березня 2016 року, володіє цим приміщенням вона по теперішній час, при цьому в повному обсязі сплачує податки і збори, 23 вересня 2004 року нею було укладено договір № 1011 про постачання електроенергії з електропостачальником до цього приміщення. ОСОБА_6 у теперішній час помер, свідоцтво про його смерть у неї відсутнє, та одержати його вона не може бо не є його родичкою. Вважає, що є добросовісним набувачем, бо заволоділа чим майном правомірно, володіє ним відкрито, безперервно з 29 січня 2003 року по теперішній час, тобто більше 13 років, при цьому, утримує це майно. Приймаючи до уваги викладене, просила визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини та пояснила, у теперішній час вона продовжує користуватися цим приміщенням, в ньому вона розміщувала необхідне для ремонту взуття обладнання - станок, піч, тощо, сплачувала рахунки за електроенергію. Про те, що вона використовує це приміщення понад 10 років, відомо широкому колу осіб, однак за весь цей час ніхто не звертався до неї з вимогою про його звільнення та не заявляв на це приміщення своїх прав. У теперішній час вона бажає належним чином оформити правовстановлюючі документи на вказаний об*єкт нерухомості. Просила її позов задовольнити.

Представник відповідача - Костянтинівської міської ради Донецької області, у судове засідання не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення по суті позову (а.с. 36-37), з яких вбачається, що на думку відповідача позивачем не доведено усі складові обставини, як то добросовісність володіння, його безперервність протягом всього строку набувальної давності. Вважає, що оскільки позивач заволоділа чужим майном на підставі правочину у формі довіреності від імені власника, який після закінчення строку договору не пред*явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п*ятнадцять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами. У задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Третя особа - ОСОБА_2, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував, самостійних вимог щодо предмету спору не заявив.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_3, в судовому засідання зазначив, що ОСОБА_5 будь-яких самостійних вимог щодо предмету спору не має, вирішення даної справи залишив на розсуд суду.

Третя особа - ОСОБА_4, в судове засідання не з*явилася, причину неявки суду не повідомила, про дату, час і місце його проведення повідомлялася належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, представника третьої особи, з*ясувавши позицію представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу від 18 січня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського МНО Борисевич В.А., зареєстрованого у реєстрі за № 115, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 грудня 2004 року (а.с. 13-14), ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_6 купив торговий кіоск, який складається з однієї другої частини зупиночного пункту кіоск Л-1-2, однієї другої частини коридору 1-1, загальною площею - 7,0 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці Костянтинівської міської ради.

Інші частина торгового кіоску, що складається з однієї другої частини зупиночного пункту, кіоск Л 1-1, 1/2 частини коридору 1, що розташований по АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 1998 року, укладеного з ОСОБА_9, посвідченого приватним нотаріусом Костянтинівського МНО Борисевич В.А., зареєстрованого у реєстрі за № 3242 (а.с. 72), належить ОСОБА_5 (а.с. 70).

Поштова адреса належного ОСОБА_5 торгового кіоску згідно довідки КП "Проектно-зйомне бюро" за вих. № 34 від 28 березня 2012 року (а.с. 71) - АДРЕСА_1

Відповідно до Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Костянтинівського міського БТІ № 5943942 від 21 грудня 2004 року (а.с. 15) приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_5, в розмірі 1/2 частки кожному, що також підтверджується повідомленням Костянтинівського БТІ за вих. № 1025 від 18 жовтня 2016 року (а.с. 31), Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об*єктів нерухомого майна щодо об*єкта нерухомого майна) № 78873487 від 26 січня 2017 року (а.с. 66).

Згідно копії доручення від 28 січня 2003 року (а.с. 16) ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уповноважили ОСОБА_1, що мешкає у м. Костянтинівка, вул. Пролетарська, 314, або ОСОБА_2, що мешкає у м. Костянтинівка, вул. Калініна, 46-120, (кожен діє окремо, незалежно один від одного) подарувати, обміняти, продати за ціну та на умовах за їх розсудом належний їм торговий кіоск, що знаходиться у АДРЕСА_1 (кільце автобусних маршрутів 7, 8, А, Б). Доручення видане з правом передоручення, терміном на три роки і дійсне до 28 січня 2006 року, посвідчене приватним нотаріусом Костянтинівського МНО Землянським В.І., р/№ 290.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2, що вбачається з копії паспорту ВА № 435579, виданого Костянтинівським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області 29 грудня 2015 року (а.с. 6-9).

Як вбачається з копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія В03 № 127103, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серія АГ № 817181, - 15 травня 2003 року виконавчим комітетом Костянтинівської міської ради Донецької області було проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, ІНН НОМЕР_1 (а.с. 10-11), дані про основний вид економічної діяльності - ремонт взуття та шкіряних виробів (а.с. 11 зворот).

Згідно повідомлення Костянтинівської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області № 2247/10/05-14-13-01-09-6 від 28 квітня 2016 року (а.с. 12), згідно відомостей з Єдиного державного реєстру державним реєстратором Костянтинівського МРУЮ Донецької області було проведено державну реєстрацію припинення ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця 04 серпня 2014 року, знята з податкового обліку - 23 березня 2016 року.

Відповідно до довідки Костянтинівської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області № 6028/10/05-14-13-01 від 04 жовтня 2016 року (а.с. 19), згідно останньої заяви ОСОБА_1 про застосування спрощеної системи оподаткування, наданої та зареєстрованої у Костянтинівській ОДПІ за № 479 від 20 травня 2014 року, місцем здійснення підприємницької діяльності було визначено адресу: 85113, АДРЕСА_1

Зазначення даної адреси як адреси місця здійснення діяльності позивачкою вбачається також зі свідоцтв про сплату єдиного податку, виданих органом державної податкової служби - Костянтинівською ОДПІ, 05 січня 2004 року, 24 грудня 2005 року (а.с. 39-40).

23 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ВАТ "Донецькобленерго" було укладено договір про постачання електричної енергії № 1011 (а.с. 17), з додатком у вигляді Однолінійної схеми надання доступу до місцевої (локальної) електромережі (а.с. 18) на об*єкт приміщення торгового кіоску з ремонту взуття ФОП ОСОБА_1, АДРЕСА_1

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Курськ Курської області, Російська Федерація, як це вбачається з актового запису про смерть № 1085 від 22 серпня 2016 року, виданого Костянтинівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області (а.с. 42).

Як вбачається з повідомлення Костянтинівської ДНК від 10 листопада 2016 року (а.с. 47), спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року у провадженні контори немає, що також вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 45731746 від 10 листопада 2016 року (а.с. 48).

У відповідності до ст. ст. 321 та 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставі, що не заборонено законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадах, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, як належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 344 ч.1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безпреривно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦПК України.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

При цьому п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, воли володіння майно почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 244 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року, що узгоджується з Правовою позицією ВСУ від 20 лютого 2008 року у справі № 6-27245св07.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, тобто особа при заволодінні майном не знала у не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство), що зокрема роз*яснено в Узагальненні судової практики Верховного Суду України від 01 липня 2014 року.

Отже, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Як роз*яснено у п. 13 Постанови ПВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

У п. 10 Постанови ПВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5 зазначено, що якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивачем не дотримано вищевказаних вимог закону щодо давності володіння нерухомим майном, оскільки зі змісту посвідченого нотаріально доручення від 28 січня 2003 року (а.с. 16), вбачається що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уповноважили ОСОБА_1, ОСОБА_2 подарувати, обміняти, продати за ціну та на умовах за їх розсудом належний їм торговий кіоск, що знаходиться у АДРЕСА_1 (кільце автобусних маршрутів 7, 8, А, Б), тобто на думку суду в даному випадку ОСОБА_1 заволоділа чужим майном не на підставі договору з його власником (оренди, зберігання), бо про передачу їй цього майна у користування на будь-яких умовах у дорученні від 28 січня 2003 року не зазначено, відповідні взаємні права та обов*язки сторін у ньому не визначені.

Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що у судовому засіданні знайшла своє підтвердження сукупність обставин: законний об*єкт володіння позивача ОСОБА_1, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Позивач понад десять років, з 2003 року, продовжує відкрито, очевидно для всіх інших осіб, та безпреривно володіти майном - приміщенням ? частини зупиночного пункту Л-1 за адресою: АДРЕСА_1, яке експлуатувала для здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується відомостями Костянтинівської ОДПІ з 2004 року, та продовжує використовувати його для власних потреб; утримує та опікується цим майном, що підтверджується дослідженими доказами у справі - договором на постачання електроенергії від 23 вересня 2004 року із додатком до нього.

Тому, приймаючи до уваги вище викладене, з урахуванням позиції третіх осіб, які не заявили самостійних вимог щодо предмету спору, враховуючи, що власник майна - ОСОБА_6 помер (а.с. 42) та його спадкоємці за даними Костянтинівської ДНК відсутні (а.с. 47-48), суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину зупиночного пункту Л-1 за адресою: АДРЕСА_1, що належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, за набувальною давністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 208, 212, 214-215, 218 ЦПК України , -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, право власності на ? частину зупиночного пункту Л-1 за адресою: АДРЕСА_1, що належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, за набувальною давністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення..

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 06 лютого 2017 року. Повний текст рішення суду виготовлений 06 лютого 2017 року.

Суддя