Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кадєтової О.В., Кафідової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_10 до Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 3 лютого

2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у 1988 році її батько ОСОБА_6 побудував будинок АДРЕСА_1 але належним чином не оформив своє право власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батько ОСОБА_6 помер. За життя, батько все своє майно, в тому числі і вказаний будинок заповів їй. Вона вчасно звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але по причині відсутності правовстановлюючих документів на будинок не може отримати свідоцтво про право на спадщину на зазначений будинок. Вказувала, що в погосподарській книзі власником будинку являється її батько.

Ураховуючи наведене, просила визнати за нею права власності на наведений житловий будинок.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області

від 18 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 3 лютого

2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом

ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, право власності на жилий будинок АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що

ОСОБА_6, був одним із усіх членів колгоспного двору, оскільки його брат та сестра, треті особи у даній справі, не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, змінили своє місце проживання. Виділу чи розподілу колгоспного двору не було.

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Апеляційним судом установлено, що відповідно до довідки, виданої

19 жовтня 2015 року Лозянською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 згідно погосподарського обліку належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6

Згідно із довідкою відділу містобудування та архітектури Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області, будівництво житлового будинку, який розташований в АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_4 будівельний паспорт виданий відділом у 1983 році. В архіві відділу не виявлено акту на введення в експлуатацію вказаного житлового будинку.

За інформацією виконавчого комітету Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 1 лютого 2016 року даних про введення в експлуатацію житлового будинкуНОМЕР_1 в сільській раді немає.

Апеляційний суд вважав доведеним той факт, що на час закінчення будівництва спірне дворогоподарство відносилось до колгоспного двору, а ОСОБА_6 залишився єдиним із усіх членів колгоспного двору. Зазначав, що для вирішення приналежності майна колгоспного двору не має значення встановлення забудовника та немає значення, на кого саме оформлено будівельний паспорт.

Мотивуючи рішення, суд апеляційної інстанції посилався на пояснення сільського голови та записи в погосподрських книга, відповідно до яких у 1988-1990 роках дворогосподарство, в якому знаходиться спірний будинок, відносилось до категорії колгоспного двору.

Апеляційним судом установлено, що головою двору була

ОСОБА_7, а членами колгоспного двору - ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_8. Згодом мати ОСОБА_7померла, а ОСОБА_4 та ОСОБА_8 змінили місце проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до

15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), а згодом - Вказівками № 69.

Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Разом із тим, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 304, 316 ЦПК України наведені норми закону та роз'яснення не врахував, не з'ясував, коли саме мали місце наведені обставини: смерть голови двору ОСОБА_7 та зміна місця проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_4, залишив поза увагою той факт, що за життя ОСОБА_6 в установленому законом порядку не набув право власності ані на будинок, ані на земельну ділянку.

Крім того, суд не витребував та не дослідив спадкову справу після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6, не з'ясував, чи зверталась

ОСОБА_3, в установленому законом порядку з відповідною заявою про прийняття спадщини, чи було їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, чи звертались інші спадкоємці до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6

Із наявного в матеріалах справи будівельного паспорту вбачається, що 17 березня 1983 року третій особі ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво хати в АДРЕСА_1 і саме йому 14 лютого 1983 рокувідведено 0,07 га земельної ділянки під забудову за рахунок земельної ділянки його матері ОСОБА_4, урочище АДРЕСА_1. У матеріалах будівельного паспорту є письмова згода мати ОСОБА_7 на будівництво хати сином ОСОБА_4

Наведені докази апеляційним судом не оцінені у сукупності з іншими.

Визнаючи за ОСОБА_3 право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 апеляційний суд не з'ясував, якими саме письмовими доказами підтверджено право власності на вказаний будинок саме за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9, який згідно із відміткою у паспорті зареєстрований у будинку НОМЕР_2 Посилання апеляційного суду на пояснення голови проте те, що такий будинок у населеному пункту відсутній ґрунтується на припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвалене апеляційним судом рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 3 лютого

2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Кадєтова О.В. Кафідова