Справа №403/9474/16-ц
Провадження №2/200/264/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Дніпропетровсько міської ради, Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про визнання іпотечного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом з вищевказаним позовом, в якому просять визнати недійсним укладений 25.09.2006р. між ОСОБА_3 і Закритим акціонерним товариством «Агробанк» іпотечний договір №20.840.06.21.1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №3842.

В обґрунтування позовних вимог позивачі стверджують про те, що укладений між ОСОБА_3, правонаступним якого виступає Дніпропетровська міська рада, і ЗАТ «Агробанк», правонаступним якого виступає ПАТ «Банк Восток», спірний іпотечний договір є недійсним, оскільки на момент його укладення за чинним законодавством України передані в іпотеку майнові права на незакінчені будівництвом приміщення не могли виступати предметом іпотеки, про що, зокрема, свідчать зроблені Верховним Судом України правові висновки у постановах по справам з подібними правовідносинами від 17.04.2013р. (справа №6-8цс13), від 02.10.2013р. (справа №6-98цс13), від 10.02.2016р. (справа №6-2250цс15). В той же час, укладення спірного іпотечного договору надало іпотекодержателю правову підставу для наступного звернення до суду з позовом до кожного із позивачів у цивільних справах №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц, за результатом розгляду яких ухваленими у цих справах судовими рішеннями позивачі були позбавлені права власності на належні їм квартири.

В судовому засіданні представники позивачів підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав та з урахуванням наданих ними в судовому засіданні усних пояснень.

Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що Дніпропетровська міська рада на час укладення спірного іпотечного договору не була його учасником, а у справах №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц згідно ухвалених по ним судових рішень вона дійсно виступала правонаступником іпотекодавця ОСОБА_3, який помер.

ПАТ «Банк Восток», яке є співвідповідачем, не забезпечило явку в судове засідання свого представника, хоч було належним чином повідомлене про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки в судове засідання суд не повідомило, письмових заперечень чи пояснень суду не надало.

Визначаючись із можливістю розгляду справи за відсутності ПАТ «Банк Восток», заслухавши думку присутніх в судовому засіданні представників учасників, які проти розгляду справи не заперечували, керуючись ст. ст. 157, 169 ЦПК України суд ухвалив розпочати розгляд справи по суті за відсутності ПАТ «Банк Восток».

При розгляді справи за наявними у матеріалах справи доказами та наданими представниками сторін в судовому засіданні усними поясненнями судом встановлено, що 25.09.2006р. між Закритим акціонерним товариством «Агробанк» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір №20.840.06.21.1, який за реєстровим №3842 посвідчив приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4

За умовами п. 1.1 укладеного іпотечного договору іпотекодавець, яким виступав ОСОБА_3, передає в іпотеку іпотекодержателю, яким виступав ЗАТ «Агробанк», у якості забезпечення виконання зобовязань за укладеним між ними кредитним договором №20.840.06.21 від 25.09.2006р. майнові права на незакінчені будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз), що розташовані в блоці А на 24 поверсі будівлі, яка будується у м. Дніпропетровську на вул. Глинки, 2, а саме: на приміщення за будівельним номером 2401, загальною проектною площею 256,6 метрів квадратних; на приміщення за будівельним номером 2402, загальною проектною площею 245,9 метрів квадратних; на приміщення за будівельним номером 2403, загальною проектною площею 329,3 метрів квадратних.

В пункті 1.1.1 іпотечного договору зазначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі укладених 12.01.2006р. між ним і Закритим акціонерним товариством «АКТА» договорів дольової участі у будівництві №№ 2401/А/100-к, 2402/А/100-к, 2403/А/100-к.

Рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2013р., що були ухвалені у цивільних справах №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц, на підставі укладеного між ОСОБА_3 і ЗАТ «Агробанк» спірного іпотечного договору №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р. було звернуто стягнення на розташовані у будинку №2 по вул. Глинки в м. Дніпропетровську належну ОСОБА_2 квартиру №165 та квартири №168 і №169, які належали ОСОБА_1

Зі змісту зазначених рішень Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2013р., які є подібними, видно, що судом при розгляді справ №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц встановлено, що 25 вересня 2006 року одночасно з укладенням кредитного договору №20.840.06.21 між ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Восток», та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №3842, предметом якого є майнові права на незакінчені будівництвом приміщення (квартира, коридор, ліфтовий хол, тамбур-шлюз) за будівельними номерами 2401 (загальною проектною площею 256,6 метрів квадратних), 2402 (загальною проектною площею 245,9 метрів квадратних), 2403 (загальною проектною площею 329,3 метрів квадратних), що розташовані в блоці А на 24 поверсі будівлі, яка будується за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Глинки, 2. Набуття права власності ОСОБА_3 на предмет іпотеки після укладення іпотечного договору №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р. підтверджується договором №2401/А/100-к дольової участі у будівництві від 12.01.2006р., договором №2402/А/100-к дольової участі у будівництві від 12.01.2006р. та договором №2403/А/100-к дольової участі у будівництві від 12.01.2006р., що були укладені між ОСОБА_3 та ЗАТ «АКТА». 20 жовтня 2012 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-КИ №478712, виданим 22.10.2012р. Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровської області, актовий запис №1271. Ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013р. до участі у справах №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц було залучено Дніпропетровську міську раду, яка є правонаступником співвідповідача ОСОБА_3 Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2013р. було визнано відумерлою спадщину ОСОБА_3, померлого 20.10.2012р., яка складається з усіх прав та обовязків, що належали спадкодавцеві на момент смерті, а також визнано відумерлим та передане в комунальну власність територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради певне наведене в рішенні майно ОСОБА_3

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2013р., які були ухвалені у цивільних справах №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц, набрали законної сили, про що свідчать наявні на них відповідні відмітки суду, але на час розгляду справи рішення у справі №200/2397/13-ц вже є скасованим ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2016р. у звязку із нововиявленими обставинами. Докази про скасування чи зміну рішення суду від 26.11.2013р. у справі №200/2395/13-ц в матерілах справи, що розглядається, відсутні.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини (ч. 3).

Отже, оскільки ухваленим у цивільній справі №200/2395/13-ц рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2013р., що набрало законної сили, були встановлені обставини, на які посилаються позивачі, то суд вважає доведеним та таким, що не підлягає доказуванню, факт укладення спірного іпотечного договору №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р., предметом іпотеки за яким виступають майнові права на незакінчені будівництвом приміщення, а також виникнення у його сторін встановленого в цьому рішенні факту правонаступництва. Крім того правонаступництво Дніпропетровської міської ради за правами і обовязками ОСОБА_3 в судовому засіданні було визнане і не заперечувалося її представником.

Визначаючись із правовими нормами, які підлягають застосуванню при вирішенні спору про недійсність іпотечного договору від 25.09.2006р. за наведеними позивачами у позові підставами, суд виходить з того, що спеціальним законом, який на час укладення спірного договору регулював правовідносини іпотеки та встановлював допустимий предмет іпотеки, є Закон України від 05.06.2003р. №898-IV «Про іпотеку» (в редакції станом на 12.05.2006р., яка діяла на час укладення договору іпотеки).

В ст. 5 Закону України «Про іпотеку» наведений вичерпний перелік обєктів, які можуть бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Так, зокрема, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 12.05.2006р.) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом (ч. 1).

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому (ч. 2).

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості (ч. 3).

Суд також приймає до уваги, що Законом України від 25.12.2008р. №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», тобто вже після дати укладення спірного іпотечного договору, до Закону України «Про іпотеку» були внесені певні зміни, зокрема: частину 2 ст. 5 Закону виклали у новій редакції, включивши до неї в якості допустимого предмету іпотеки майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, а ст. 3 Закону доповнили новою частиною 3, згідно якої іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість.

Правовий аналіз положень наведених норм Закону України «Про іпотеку» та хронології внесення до них змін дозволяє дійти висновку, що на час укладення спірного іпотечного договору №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р. цей Закон ще не передбачав, що «майнові права на об'єкт незавершеного будівництва» можуть бути предметом іпотеки. Такі зміни до норм Закону України «Про іпотеку» були внесені після укладення спірного іпотечного договору наприкінці 2008 року.

Що стосується Закону України від 19.06.2003р. №979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (в редакції станом на 14.01.2006р., яка діяла на час укладення договору іпотеки), то суд вважає, що цей Закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин іпотеки, оскільки предметом його правового регулювання є відносини у системі іпотечного кредитування, тобто правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу основного зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Тобто спірні правовідносини за іпотечним договором, дійсність якого оспорюється позивачами, та правовідносини, які є предметом правового регулювання зазначеного Закону, є різними.

Суд також приймає до уваги, що Верховний Суд України в постановах від 17.04.2013р. по справі №6-8цс13, від 02.10.2013р. по справі №6-98цс13, від 10.02.2016р. по справі №6-2250цс15, що були прийняті за результатами розгляду справ з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, дійшов аналогічних правових висновків.

Так, зокрема, в постанові від 17.04.2013р. по справі №6-8цс13 Верховний Суд України при вирішенні питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм статті 5 Закону України «Про іпотеку» та статті 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» у спорі щодо недійсності іпотечного договору від 01.10.2007р. з тих підстав, що на момент укладення спірного договору майнові права на об'єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки, зробив висновок, що суди дійшли правильного висновку про те, що 1 жовтня 2007 року під час укладення договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. При цьому на обґрунтування такого свого висновку Верховний Суд України в постанові зазначив, що статтею 5 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) указаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку». Закон України від 19 червня 2003 року №979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Отже, предметом правового регулювання Закону України від 19 червня 2003 року №979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 1 жовтня 2007 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та третьою особою.

Аналогічні правові висновки були зроблені Верховним Судом України і в постановах по справах №6-98цс13 та №6-2250цс15 з подібними правовідносинами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, за результатом оцінки встановлених по справі фактичних обставин та перевірки дотримання вимог чинного законодавства при укладенні спірного іпотечного договору №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р., приймаючи до уваги та враховуючи висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, які викладені в його постановах від 17.04.2013р. по справі №6-8цс13, від 02.10.2013р. по справі №6-98цс13, від 10.02.2016р. по справі №6-2250цс15, суд дійшов до висновку, що зміст спірного іпотечного договору на час його укладення суперечив ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 12.05.2006р., яка діяла на час укладення спірного договору), оскільки передані в іпотеку майнові права на незакінчені будівництвом приміщення не могли бути предметом іпотеки.

Згідно положень ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

За правилами частини 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п.2). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п. 8).

Отже, оскільки при розгляді справи встановлено, що спірний іпотечний договір №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р. на момент його укладення не відповідав вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку» в чинній на той час редакції, то за висновком суду цей іпотечний договір на підставі ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний недійсним за позовом сторони договору або іншої заінтересованої особи.

За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно пункту 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання недійсним правочину, різновидом якого є договір (ч. 2 ст. 202 ЦК України).

За твердженням позивачів укладення спірного іпотечного договору порушило їх права, оскільки таким чином була створена правова підстава для звернення іпотекодержателя до суду з позовами проти позивачів, які стали предметом розгляду по цивільних справах №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц.

Це твердження підтверджується наявними у справі копіями судових рішень, що були ухвалені у справах №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц, зі змісту яких видно, що на підставі спірного іпотечного договору №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р. було звернуто стягнення на належні позивачам квартири.

За наведених обставин суд погоджується з тим, що укладення всупереч вимог закону спірного іпотечного договору стало причиною позбавлення кожного із позивачів права власності на належне їм нерухоме майно, чим були порушені їх права та інтереси.

Таким чином за висновком суду позивачі у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України є заінтересованими особами та мають право в судовому порядку заперечувати дійсність іпотечного договору №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р., а суд, у свою чергу, за наявності встановлених законом підстав має право їх позов задовольнити та визнати спірний договір недійсним.

З`ясовуючи питання щодо дотримання позовної давності суд виходить з того, що з наявних у справі доказів видно, що розгляд цивільних справ №200/2395/13-ц і №200/2397/13-ц в суді першої інстанції відбувався за відсутності позивачів та їх представників. Про укладення ж спірного іпотечного договору позивачі дізналися в результаті ознайомлення їх представників з матеріалами зазначених справ, що сталося вже після ухвалення судом першої інстанції рішень у цих справах, а саме: ОСОБА_1 18.12.2013р., а ОСОБА_2 12.02.2014р. Докази, які б свідчили про інше, в матеріалах справи відсутні.

Отже, зважаючи на те, що зі своїм позовом до суду позивачі звернулися в травні 2016 року, то суд вважає, що позивачами не був пропущений встановлений законом загальний трирічний строк позовної давності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлений позивачами позов слід задовольнити в повному обсязі та на підставі ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України визнати недійсним укладений між ОСОБА_3, правонаступним якого виступає Дніпропетровська міська рада, і ЗАТ «Агробанк», правонаступним якого виступає ПАТ «Банк Восток», іпотечний договір №20.840.06.21.1 від 25.09.2006р.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами понесених позивачами судових витрат по справі, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України вважає за потрібне стягнути на користь кожного позивача з кожного із відповідачів по 275,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57 61, 64, 88, 169, 212 214, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» про визнання іпотечного договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір № 20.840.06.21.1 укладений 25 вересня 2006 року між ОСОБА_3 Володимировтчем та Закритим акціонерним товариством «Агоробанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №3842.

Сягнути з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 275 грн. 60 коп.

Сягнути з Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 275 грн. 60 коп.

Сягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 275 грн. 60 коп.

Сягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 275 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Особами, які не були присутні в судовому засідання, рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня отримання його копії до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя Т.Ю.Єлісєєва