22-ц/775/112/2017(м)
Категорія 48 Головуючий у 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Попової С.А, ОСОБА_2,

з участю секретаря Трушкової Г.М.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народилася дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина проживала із матірю. Позивач періодично відвідував дитину, брав участь у її вихованні та утриманні. Він помічав, що відповідач не працює, знаходиться в алкогольному спянінні, постійно палить у присутності дитини, нецензурно висловлюється. Дитина скаржилася на погане харчування. Придбані позивачем речі для дитини відповідач продавала для придбання спиртного, вела аморальний спосіб життя, приводила за місцем свого проживання чоловіків. В дитячий садок дитину не водила, її лікуванням не займалася. З метою створити кращі умови для проживанні дитині та забезпечити дочку всім необхідним, позивач забрав її проживати до себе в ІНФОРМАЦІЯ_2, де мешкає разом із дружиною та її дитиною від першого шлюбу. Просив визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним в місті Маріуполі по вул. Київська, буд.12.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 27 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, орган опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області, про визначення місця проживання дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд дав неповну та невірну оцінку представленим у справі доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 18 жовтня 2011 року, від якого мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між сторонами було розірвано і визначено, що дитина буде проживати з матірю. У вересні 2016 року позивач забрав дитину і проживає з нею по вул.Київській, 12 в м.Маріуполі.

Згідно листа Лівобережного районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради від 14 грудня 2016 року за результатами комісійного обстеження умов проживання ОСОБА_3 встановлено, що він проживає разом із дружиною ОСОБА_7, дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та дочкою дружини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4. Дитина має всі умови для повноцінного проживання та розвитку. Стосунки між батьком та дочкою довірливі, існує теплий емоційний контакт (а.с.95-96).

Згідно акту № 549 від 10 жовтня 2016 року, складеного головою КСН «Курчатово», відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6 разом із своїми дочками - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та матірю ОСОБА_10,ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 24,32).

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові про визначення місця проживання дитини з ним, суд першої інстанції виходив з того, що кожна зі сторін має належні матеріально-побутові умови для проживання дитини, обоє з батьків характеризуються позитивно. Проте враховуючи вік дитини та з метою найкращого забезпечення інтересів малолітньої ОСОБА_5, вона не повинна бути розлучена зі своєю матірю ОСОБА_4 Крім того, відсутні обставини, які б свідчили про створення батьком значно кращих умов для проживання дитини з ним, ніж з матірю.

З висновками суду не можна не погодитися, оскільки вони відповідають інтересам дитини, нормам матеріального права та представленим сторонами доказам.

Статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_10 України.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

З матеріалів справи та пояснень сторін в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що сімейні відносини між сторонами не склалися і при розірванні шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визначилися, що дочка буде проживати з матірю. Дитина проживала разом з відповідачем до вересня 2016 року; батько аліменти на утримання дитини не платив, але добровільно надавав ОСОБА_4 матеріальну допомогу на утримання дитини. ОСОБА_3 взяв шлюб з іншою жінкою.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_9 від 14 листопада 2016 року працівниками служби у справах дітей було виявлено достатні умови для проживання дитини, встановлено, що в будинку у дітей мається окрема кімната, дівчинки сплять разом на одному дивані, мається письмовий стіл, компютер, речі (а.с.99).

Згідно акту від 26 жовтня 2016 року обстеження умов проживання відповідача по вул. Машинобудівна, 86/14 в м.Маріуполі, працівниками служби у справах дітей було виявлені достатні умови для проживання дитини, встановлено, що у квартирі чисто, мається холодильник, два дивана, телевізор, шафа для речей, письмовий стіл, для дітей мається спальне місце, стіл, іграшки. В квартирі маються достатні умови для проживання дітей (а.с.74).

Відповідно до ч.1, 3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно представлених характеристик позивач ОСОБА_3 працює в Релігійній громаді Християнської церкви «ОСОБА_8 покоління» з 10 січня 2010 року. На даний час виконує обовязки керівника реабілітаційного центру, волонтер, місіонер, займається реабілітацією алко-нарко залежних людей, допомагає ВІЛ-інфікованим, особам хворим на туберкульоз, особам, які знаходяться в місцях позбавлення волі. За місцем роботи позивач характеризується позитивно, за місцем проживання зарекомендував себе з посередньої сторони, суспільний порядок не порушував, спиртними напоями не зловживав, у вживанні наркотичних речовин помічений не був, від сусідів та родичів скарги не надходили, на обліку не перебуває (а.с.50,97).

Як вбачається з характеристик ОСОБА_4, виданих головою КСН «Курчатово» від 04 листопада 2016 року № 596 та Кальміуським ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області, за час проживання не території мікрорайону «Курчатово» з листопада 2015 року зі слів сусідів та працівників по роботі відповідач зарекомендувала себе з позитивної сторони, доглядає за дітьми, у вживанні спиртних напоїв помічена не була, заяв від сусідів та родичів не надходило, спиртними напоями не зловживає, суспільний порядок не порушує, на обліку не перебуває, приводів не має, до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувалась (а.с.75,78).

Сторони на обліку в психіатричній лікарні №7 м. Маріуполя та наркологічному диспансері м. Маріуполя не перебувають, що підтверджується відповідними довідками із вказаних закладів (а.с.25).

Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголосила, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Згідно характеристики на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, із дошкільного навчального закладу №140 від 10 жовтня 2016 року дитина відвідувала вказаний заклад з 05 січня 2015 року по 31 серпня 2016 року та вибула в дошкільний заклад №167. Дитина виховується не в повній сім*ї, проживає разом із мамою та бабусею, а також із старшою сестрою шкільного віку. Матеріальне становище сім*ї задовільне. В сім*ї цікавляться питанням виховання та освіти дитини, прислуховуються до рекомендацій вихователів. За весь період перебування дитини в дошкільній установі №140 нею займалась лише матір та бабця. Зовнішній вигляд дитини відповідає всім нормам. Розвиток відповідає віку, дитина добре засвоює програму. Дівчинка дружелюбна, трудолюбива, відкрита, охоче грає в ігри із однолітками, контактна. У дитини переважає добрий настрій, слухняна, дотримується правил елементарної ввічливості, справляється із самообслуговуванням, самостійна. Дитина та сім*я так само мають позитивні відгуки (а.с. 38,39).

З висновку органу опіки та піклування Ліовобережної районної адміністрації від 19 грудня 2016 року вбачається, що переваги у залишенні дитини з батьком або матірю не визначено, але з максимальним урахуванням прав та законних інтересів дитини, визнано доцільним вирішити це питання судом (а.с.92-93).

Згідно акту проведення співбесіди з малолітньою ОСОБА_5, спеціалістами служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради 16 листопада 2016 року за результатами співбесіди встановлено, що в теперішній час дитина проживає разом із батьком, не відвідує дитячий дошкільний заклад, бажає, що мати та батько проживали разом із нею та її сестричкою ОСОБА_9. Зі слів дитини мати вживає алкогольні напої. ОСОБА_11 з мамою відбуваються зрідка та проходять нормально. На пряме запитання щодо бажання проживати з кимось з батьків дитина відповідала або з обома, або з мамою (а.с.98).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач не заперечував того, що дитина добре ставиться до матері та любить її.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції повно всебічно і об'єктивно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку, правильно застосував матеріальний закон і дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини - з матір'ю, оскільки будь-яких обставин, які б свідчили про те, що проживання дитини з матірю завдасть їй шкоди судом не встановлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 посилається на те, що суд не дав належної оцінки висновкам органів опіки та піклування про те, що зі слів малолітньої ОСОБА_5 відомо, що матір вживає спиртні напої.

Ці доводи колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з рішення, перевіряючи ці доводи позивача, суд допитав свідків з цього питання та дослідив інші письмові докази, які характеризують особу відповідача, і дійшов висновку, що наведені обставини не можуть буди підставою для позбавлення дитини права проживати із матірю.

Оскільки ОСОБА_5 певний час, на момент дослідження, проживала із батьком, який має певний вплив на неї і переконаний у тому, що відповідач зловживає спиртними напоями, інформація надана дитиною про те, що матір вживає спиртні напої оцінюється апеляційним судом критично. Будь-яких негативних наслідків для дитини ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено та позивачем не доведено.

Посилання позивача на те, що відповідач не приділяла належної уваги здоровю ОСОБА_5, та вихованню дитини, оскільки деякий час не водила її до дитячого садка, не є тими обставинами, які можуть вплинути на зміну правових висновків суду про те, що дитині краще буде проживати з матірю.

Так, згідно довідки з Комунального закладу «Маріупольське територіальне медичне обєднання здоровя дитини та жінки» від 11 жовтня 2016 року №05/947 було повідомлено, що дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, була консультована лікарем-отоларингологом з приводу запалення вух. Перші звернення матері з дитиною були 20 травня 2015 року та 22 травня 2015 року, було призначено лікування. З приводу наступного випадку хвороби вух звернулася до лікаря-отоларинголога бабуся з дитиною 15 вересня 2016 року та знову було призначено лікування та явка на контрольний огляд на 20 вересня 2016 року, однак не зявилися. Наступне звернення до лікаря-отоларинголога з приводу запалення вух було 21 вересня 2016 року та 22 вересня 2016. Було призначено лікування та контрольний огляд на 03 жовтня 2016 року, однак на вказану дату не зявились.

Згідно виписки із медичної картки від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_5 було діагностовано гострий двосторонній ексудативний отит, аденоїдит, вазомоторний риніт та призначено лікування (а.с.42).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 з цього приводу пояснювала, що дійсно у дочки загострилося захворювання вушка і тому вона зверталася до медичного закладу за наданням допомоги. У медичному закладі було рекомендоване лікування та подальший контроль за станом здоровя дитини, але батько у вересні 2016 року забрав дочку і тому вона відповідач, не мала змоги слідкувати за видужанням дитини, що в подальшому призвело до загострення хвороби; на телефонні дзвінки позивач не відповідав; виїжджав за межі м. Маріуполя за своїми справами, залишаючи дочку.

Отже , погодитися з тим, що матір байдуже відносилася до здоровя дитини не можна.

Наведені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі факти порушення норм процесуального права продовження розгляду справи у його відсутності та відмова у допиті його матері в якості свідка, не є тими обставинами, з якими процесуальне законодавство пов`язує прийняття апеляційним судом рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Ніяких нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та могли б вплинути на рішення суду, позивачем апеляційному суду не надано.

Відповідно до положення ч.1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ОСОБА_10 України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На підставі положень принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Частиною 2 статті 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Отже, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір'ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір'ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що по даній справі такі виключні обставини відсутні.

Враховуючи вік дитини, якій на час ухвалення рішення не виповнилося шести років, висновок органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, який вважав необхідним прийняти рішення про визначення місця проживання дитини з максимальним урахуванням прав та законних інтересів дитини, акт обстеження житлових умов відповідача суд апеляційної інстанції, не встановивши виняткових обставин, передбачених у ч. 2 ст. 161 СК України та визначених у принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_3 та визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Висновки суду є вичерпними, ґрунтуються на об'єктивно досліджених в судовому засіданні доказах.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Попова

ОСОБА_2