30.01.2017 ЄУН № 389/1054/13-ц
Провадження № 2/389/462/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2017 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Берднікової Г.В.

при секретарі Баланюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Знамянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики такими, що написані під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і не супроводжувалися передачею коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог в порядку ч. 2 ст. 31 ЦПК України в остаточній редакції, просила стягнути з відповідача грошові кошти в загальній сумі 62 179,88 грн.

Вимоги обґрунтувала тим, що 04 серпня 2010 року відповідач взяла у неї в борг 5000 грн. строком до 30 жовтня 2010 року, 30 листопада 2010 року - 8000 грн. на строк до 30 грудня 2010 року, 04 січня 2012 року 625 доларів США до 04 лютого 2012 року і 04 жовтня 2012 року - 9000 грн. на строк до 15 жовтня 2012 року, на підтвердження чого за всіма чотирма фактами позики коштів відповідач власноруч написала відповідні розписки. Проте, у вказані строки остання борги їй не повернула і наразі в добровільному порядку взяті на себе зобовязання виконувати відмовляється, тож вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Отже, за розпискою № 1 від 04.08.2010 позивач просила стягнути з відповідача основний борг в сумі 5000 грн., інфляційні втрати 4486,57 грн., 3 % річних за 1938 днів прострочки 796,44 грн.; за розпискою № 2 від 30.11.2010 основний борг в сумі 8000 грн., інфляційні втрати 7013,02 грн., 3 % річних за 1877 днів прострочки 1234,19 грн.; за розпискою № 3 від 04.01.2012 основний борг в сумі 625 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.02.2016 року еквівалентно 16 537,50 грн. і 3 % річних за 1476 днів прострочки 2006,25 грн.; за розпискою № 4 від 04.10.2012 основний борг 9000 грн., інфляційні втрати 7201,96 грн., 3 % річних за 1222 днів прострочки 903,95 грн. Також позивач просила суд вирішити питання розподілу судових витрат, в тому числі стягнувши на її користь з відповідача понесені витрати на правову допомогу.

В свою чергу, ОСОБА_2 предявила зустрічний позов до ОСОБА_1, в якому просила суд визнати договори позики за розписками від 04.01.2012 року та від 04.10.2012 року такими, що написані під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і не супроводжувалися передачею коштів, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним чином. Вказала, що дійсно в 2010 році брала у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 5000 грн. і 8000 грн., про що складала розписки. В рахунок погашення боргу за цими розписками нею перераховувались кошти на банківську картку позикодавця. За другою розпискою весь борг вона повернула. За першою розпискою нею борг було сплачено частково, а тому вона внаслідок погроз, психологічного насильства, застосування обману зі сторони ОСОБА_1, внаслідок власного тяжкого матеріального становища і впливу тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах змушена була написати розписку, в якій зазначила, що взяла в борг 625 доларів США, але зазначені обставини передачею коштів не супроводжувались. Після цього продовжувала погашати борг перед ОСОБА_1 шляхом перерахування грошових коштів на її банківську картку. В подальшому цього ж року в жовтні ОСОБА_1 зажадала термінового повернення всієї суми боргу, визначивши загальний розмір заборгованості разом з відсотками в сумі 9000 грн. Під її примусом та внаслідок впливу тяжкої обставини у вигляді скрутного матеріального становища, введення її в оману ОСОБА_1, знову ж таки була змушена написати ще одну розписку на підтвердження факту отримання грошових коштів в борг в сумі 9000 грн., що в дійсності не супроводжувалось передачею коштів.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Зустрічний позов не визнав. Пояснив суду, що позивач ОСОБА_1 на дому надавала, в тому числі і відповідачу, перукарські послуги, а також здійснювала продаж супутньої продукції своїм клієнтам. Отже, на її банківську картку могли перераховуватись кошти, зокрема і відповідачем, за отримані відповідні послуги. Відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження факту погашення боргу суду не представила. Її посилання на укладення договорів позики під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і без передачі коштів є безпідставними. Відповідач у згаданий період займалась підприємництвом, придбала новий автомобіль. Таким чином представник позивача просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, а власний зустрічний позов, при цьому підтримали. Відповідач пояснила суду, що дійсно користувалась перукарськими послугами ОСОБА_1, які та надавала на дому в м. Кіровограді. Між ними склались певною мірою приятельські довірливі відносини. Отже, в 2010 році двічі, а саме 04.08.2010 року і 30.11.2010 року вона брала у позивача в борг грошові кошти у розмірі 5000 грн. і 8000 грн. відповідно.

За першою розпискою, хоча у ній і не обумовлена сплата відсотків за користування позиченими коштами, вона в рахунок погашення відсотків сплачувала шляхом перерахування на банківську картку позивача грошові кошти по 500 грн. щомісячно, а тіло боргу не погасила.

За другою розпискою борг нею повністю було сплачено частково готівкою особисто ОСОБА_1, а частково шляхом перерахування на її банківську картку.

Що стосується написання третьої розписки, то зазначена в ній сума в 625 доларів США по суті є тілом заборгованості за першою розпискою в сумі 5000 грн., які вона на час складання третьої розписки так і не встигла погасити.

За четвертою розпискою розмір боргу 9000 грн. фактично є заборгованістю за тілом позики за першою розпискою, яке вона ніяк не могла погасити та відсотками, нарахованими ОСОБА_1 за користування позиченими коштами, тобто 9000 грн. є сумою остаточної її заборгованості вирахуваної ОСОБА_1 При цьому, останні дві розписки не супроводжувались передачею коштів і були написані нею під тиском ОСОБА_1

Також зазначила, що на час складання нею двох останніх розписок вона перебувала у скрутному матеріальному становищі, враховуючи, що мала на утриманні доньку-студентку, бізнес пішов на спад, в січні 2012 року помер свекор, чоловік доходу не мав.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 навпаки задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 серпня 2010 року відповідач взяла у позивача в борг 5000 грн. строком до 30 жовтня 2010 року; 30 листопада 2010 року - 8000 грн. на строк до 30 грудня 2010 року; 04 січня 2012 року 625 доларів США до 04 лютого 2012 року і 04 жовтня 2012 року - 9000 грн. на строк до 15 жовтня 2012 року, на підтвердження чого за всіма чотирма фактами позики коштів відповідач власноруч написала відповідні розписки. Оригінали розписок знаходяться в матеріалах даної справи (а.с. 59-61, т. 1).

Відповідач у судовому засіданні не заперечувала факт передання позивачем їй в борг грошових коштів за першими двома розписками та написання нею власноруч всіх чотирьох наявних розписок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься в ухвалі Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13.

Боргові розписки написані ОСОБА_2 відповідають вимогам закону і породжують правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.

Досліджуючи боргові розписки, які містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що такі розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов'язань й відповідно свідчать про існування між сторонами правовідносин, що витікають із договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 59,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони спору. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Відповідач у судовому засіданні стверджувала, що взяті в борг грошові кошти повертала позивачу частинами через банківський термінал ПАТ КБ «Приватбанк», на підтвердження чого представила до суду квитанції про перерахування на користь ОСОБА_1 на належний їй рахунок певних грошових коштів в різних сумах: 305 грн. 26.12.2011 на рахунок № 6762**** **** 2038; 506 грн. 23.04.2011 на рахунок № 6762 **** **** 2038; 401 грн. 15.11.2011 на рахунок № 6762 **** **** 2038; 600 грн. 21.11.2011 на рахунок № 6762 **** **** 2038; 255 грн. 22.06.2011 на рахунок № 6762 **** **** 2038; 101 грн. 25.01.2013 на рахунок № 4405 **** **** 4430; 100 грн. 31.01.2013 на рахунок № 4405 **** **** 4430; 490 грн. в 2012 р. на рахунок № 4405 **** **** 4430; 100 грн. 14.05.2012 на рахунок № 4405 **** **** 4430; 400 грн. 16.05.2012 на рахунок № 4405 **** **** 4430; 320 грн. 11.05.2012 на рахунок № 4405 **** **** 4430; 185 грн. 06.05.2012 на рахунок № 4405 **** **** 4430; 100 грн. 09.07.2012 на рахунок № 4405 **** **** 4430; 100 грн. 21.06.2012 на рахунок № 4405 **** **** 4430 (а.с. 45-58). За клопотанням представника відповідача з ПАТ КБ «Приватбанк» судом було витребувано інформацію про рух коштів по вказаним рахункам, які рахувались відкритими на імя ОСОБА_1 у спірний період.

При цьому, суд відзначає, що належним і допустимим доказом повернення грошових коштів позичальником за загальним правилом має бути повернута йому відповідна розписка. Заперечуючи факт погашення відповідачем заборгованості, представник позивача у судовому засіданні наголошував на тому, що позивач надавала перукарські послуги на дому, здійснювала продаж супутніх перукарських товарів і т.п., які реалізовувала клієнтам, а тому перерахування коштів на її банківський рахунок могло мати місце зі сторони як відповідача, так і інших осіб в рахунок отриманих послуг і товарів.

Таким чином на думку суду беззаперечно вважати перерахування грошових коштів в різних сумах відповідачем на рахунок позивача саме сплатою боргу за певним конкретним договором позики не представляється можливим. Крім того, виписки по банківським рахункам, належним позивачу, не дають можливості з впевненістю ідентифікувати особу, якою такі кошти перераховувались на відповідний рахунок, зокрема і те, що певний факт перерахування вчинено саме відповідачем.

Що стосується квитанцій про перерахування коштів на рахунок позивача, представлених до суду відповідачем, то суд не може взяти їх до уваги як належні та допустимі докази на підтвердження факту погашення позики, оскільки з них не можливо встановити, за якою саме розпискою здійснювалось перерахування коштів, і чи взагалі такі кошти перераховувались на виконання зобовязань, що витікають із зазначених вище договорів позики, оскільки між сторонами могли існувати інші правовідносини, наприклад такі, що витікають зовсім з інших договорів позики або взагалі з інших підстав, не повязаних з позикою, так як загалом призначення таких платежів встановити з достовірністю не представляється можливим.

За змістом ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України від № 6-369 цс-15 від 2 вересня 2015 року позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що належних і допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень щодо повернення позивачу коштів, отриманих у позику, відповідач суду не надала. В свою ж чергу суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 (донька відповідача) та ОСОБА_4 вказали, що були свідками обставин, за яких відповідач складала розписки, а саме ОСОБА_3 - розписки № 3, а ОСОБА_4 розписки № 4. Стверджували, що передачею коштів складання таких розписок не супроводжувалось. При цьому, застосування насильства зі сторони позивача до ОСОБА_2 фактично спростували. Свідок ОСОБА_4 вказав, що зайшов до торгового павільйону, належного ОСОБА_2, коли там вже була ОСОБА_1, яку він раніше особисто не знав. ОСОБА_2 складала розписку, після чого ОСОБА_1 покинула приміщення, а ОСОБА_2 повідомила йому про обставини складання нею розписки під тиском ОСОБА_1, що не супроводжувалась передачею коштів. Тексту самої розписки він не бачив.

Свідок ОСОБА_3 повідомила суду, що разом з матірю неодноразово отримувала у позивача на дому перукарські послуги. Мати позичала у ОСОБА_1 кошти. Також вона була свідком того, що в січні 2012 року ОСОБА_1 за місцем знаходження торгівельного павільйону, належного матері, вимагала негайного повернення боргу, але так як коштів не було, вона змусила написати мати розписку, при цьому передачею коштів зазначені обставини не супроводжувались. Тексту розписки свідок не бачила.

За розписками № 1, 2, 4 від 04 серпня 2010 року, 30 листопада 2010 року і 04 жовтня 2012 року відповідач отримала позику в національній валюті. За розпискою від 04 січня 2012 року позика одержана в сумі 625 доларів США.

Про те, що у розписці № 3 мова йде про позику саме в доларах США не заперечувалось відповідачем. Також на найменування відповідної іноземної валюти вказує символ поруч з сумою 625, який позначає саме грошову одиницю США, що є загальновідомим фактом.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на дату ухвалення рішення 26 січня 2017 року офіційний курс доллара США до гривні становить 2720,8137 гривень за 100 доларів, відтак основний борг за розпискою № 3 в гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення даного рішення становить 17 006,25 грн. При цьому, згідно заявлених позовних вимог, позивач просить суд стягнути основний борг за розпискою № 3 в сумі 16 537,50 грн.

Водночас, суд враховує положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України, згідно якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми боргу, що передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Представлені позивачем відповідні розрахунки розміру згаданих нарахувань є вірними, наведені з урахуванням формули розрахунку збитків від інфляції, за якою відповідна сума боргу помножується на індекс інфляції і ділиться на 100% на підставі індексів інфляції Державного комітету статистики України за спірний період, а також у випадку нарахування 3% річних - шляхом помноження простроченої суми боргу на кількість днів прострочки станом на 19.02.2016 року (дати остаточної редакції збільшення розміру позовних вимог) і на 3%.

Отже, за розпискою № 1 основний борг складає 5000 грн., інфляційні втрати 4486,57 грн., 3 % річних за 1938 днів прострочки 796,44 грн.; за розпискою № 2 основний борг в сумі 8000 грн., інфляційні втрати 7013,02 грн., 3 % річних за 1877 днів прострочки 1234,19 грн.; за розпискою № 3 основний борг в сумі 625 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.02.2016 року еквівалентно 16 537,50 грн. і 3 % річних за 1476 днів прострочки 2006,25 грн.; за розпискою № 4 основний борг 9000 грн., інфляційні втрати 7201,96 грн., 3 % річних за 1222 днів прострочки 903,95 грн.

Розмір інфляційних втрат та нарахування 3% річних суд задовольняє в межах заявлених позовних вимог.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку щодо наявності достатніх підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за договорами позики з урахуванням інфляційних нарахувань на суму боргу за договорами позики в національній валюті та 3 % річних від простроченої суми боргу в межах заявлених позовних вимог в загальному розмірі, що становить 62 179 (шістдесят дві тисячі сто сімдесят девять) грн. 88 коп.

Суд відхиляє доводи відповідача побудовані на тому, що в розписках №№ 3, 4 фактично підсумовувався розмір її існуючих боргових зобовязань перед позивачем на відповідну дату з урахуванням попередніх боргів, оскільки зазначені обставини у таких розписках не відображено, відтак сторонами їх не обумовлено та не узгоджено, як і сплата відсотків за користування коштами у всіх розписках, на що також вказувала відповідач.

З приводу зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договорів позики такими, що написані під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і не супроводжувалися передачею коштів, суд має відзначити наступне.

Відповідно до положень ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пленумом Верховного Суду України у п. 20 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Під час укладення оспорюваних договорів 04.01.2012 та 04.10.2012 в діях ОСОБА_1 судом не встановлено ознак обману, зокрема наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину чи замовчування обставин, що можуть перешкодити вчиненню правочину. Відповідні обставини позивачем за зустрічним позовом не доведено. До правоохоронних органів з цього приводу вона не зверталась. ОСОБА_5 не заперечила, що розуміла природу вчинюваних нею правочинів, розписки складала особисто.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на обєктивній та субєктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути повязані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обовязки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

За розписками від 04.01.2012 та від 04.10.2012 ОСОБА_2 одержала безвідсоткову позику, отже вважати такі умови договорів між сторонами вкрай невигідними (кабальними) для позичальника не представляється можливим.

Посилання позивача за зустрічним позовом на наявність у неї на той час тяжких обставин також є недоведеним. З пояснень ОСОБА_2 у судовому засіданні зясовано, що на початку 2012 року помер її свекор, чоловік не мав доходу, а донька навчалась за контрактом в м. Одеса. Перші дві обставини залишились не підтвердженими належними і допустимими доказами. Факт навчання доньки на комерційній основі підтверджено довідкою Одеського національного економічного університету від 26.12.2016 р. № 01-18/1814, згідно якої розмір оплати за весь період навчання з 01.09.2011 по 10.06.2013 склав 13 950 грн.

Разом з цим, з пояснень ОСОБА_2 зясовано, що вона є приватним підприємцем, в 2012 році її дохід складав близько 10-15 тис.грн. в квартал, в 2012 році нею в кредит було придбано новий автомобіль марки «Мазда». Донька на час навчання в м. Одеса була повнолітньою, за її ж свідченнями перебувала у фактичних шлюбних відносинах.

Отже, враховуючи наведені обставини суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено вчинення нею оспорюваних договорів позики під впливом тяжкої для неї обставини, для усунення або зменшення якої їй необхідно було укласти такі правочини. Судом не встановлено наявності у позивача за зустрічним позовом такого несприятливого матеріального, соціального чи іншого становища в крайній їх формі, тобто існування такої тяжкої обставини, яка б змусила її укласти оспорювані договори. Також ОСОБА_2 не надано доказів вчинення договору на вкрай невигідних умовах, та не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд також зауважує, що факт безгрошовості слід підтвердити письмовими доказами, але ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику.

Більше того, як передбачено ч.2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч 2.ст 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зокрема, ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Так, згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд, керуючись вимогами ст. 203 ЦК України, встановив, що зміст договорів позики не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Воля сторін спірного правочину на момент його укладення полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки за договором, що й було здійснено сторонами. Ця воля була взаємною і спрямованою на досягнення певної мети. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, як убачається зі змісту оспорюваних розписок від 04.01.2012 і 04.10.2012, останні містять визначені сторонами шляхом вільного волевиявлення умови договору, зокрема суму позики, факт підтвердження отримання грошових коштів, а також умови та строк їх повернення.

Твердження ОСОБА_2 про те, що кошти нею не отримувалась, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами.

При цьому, суд повторно наголошує на тому, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини ( ч. 2 ст. 1051 ЦК України).

Тому, враховуючи той факт, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, підстави для визнання договору позики недійсним відсутні.

Всупереч наведеним нормам матеріального права позивач не навела належних та допустимих доказів про безгрошовість позики, повернення коштів, процентів (які не передбачені умовами розписки), введення її в оману позивачем, укладення нею договорів позики під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Разом з цим, розписка або інший борговий документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми є лише документом, який підтверджує укладання договору позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Проте, як вбачається із зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 просить визнати договори позики такими, що написані під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і не супроводжувалися передачею коштів, що не відповідає можливим способам захисту, визначеним ЦК України.

З урахуванням вищенаведених обставин суд залишає зустрічні позовні вимоги без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 621,80 грн., тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 62 179,88 грн. (1% ціни позову).

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представником позивача представлено документальне підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, при цьому розрахунку таких витрат до суду не надано. Отже, підстави для задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу відсутні.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір на загальну суму 632,05 грн., тобто надлишково в сумі 10,25 грн. Тому суд має розяснити позивачу, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Судовий збір сплачений ОСОБА_2 за подачу зустрічного позову, враховуючи відмову суду у його задоволенні, слід віднести на рахунок держави, залишивши по фактично нею понесеному.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 58-60, 88, 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договорами позики в сумі 62 179 (шістдесят дві тисячі сто сімдесят девять) грн. 88 коп. та судовий збір у розмірі 621 (шістсот двадцять одна) грн. 80 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики такими, що написані під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, під впливом обману і не супроводжувалися передачею коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через даний суд до Апеляційного суду Кіровоградської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Берднікова