Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/757/15-ц Головуючий у 1-й інст. Данилюк О. С.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 29 березня 2017 року

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на будинок, який розташований по вул. Центральній, 33, в с. Привороття, Брусилівського району, Житомирської області. В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 12 лютого 2010 року помер його батько ОСОБА_3, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя батько заповів своє майно позивачу. Заповіт посвідчений Приворотською сільською радою Брусилівського району 12 грудня 1992 року та зареєстрований в реєстрі за № 13. Після смерті батька відкрилася спадщина на спадкове майно, що складається з житлового будинку, розташованого по вул. Центральній, 33, в с. Привороття. У встановлений законом шестимісячний строк позивач прийняв спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріуса не зміг в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, через що нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Зазначив, що ОСОБА_2 самовільно зайняла будинок після смерті батька та не допускає його до будинку.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок та надвірні будівлі, що розташовані за адресою: с. Привороття, вул. Центральна, 33, Брусилівського району Житомирської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, який помер 12 лютого 2010 року.

Додатковим рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 березня 2017 року стягнуто з Приворотської сільської ради Брусилівського району Житомирської області та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 243 грн. 60 коп. з кожного в рахунок відшкодування сплаченого ним судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що у власності померлого ОСОБА_3 перебувала 1/2 частина житлового будинку по вул. Центральній в с. Привороття, яку він подарував 13.04.1987 року її (ОСОБА_2Т.) матері ОСОБА_4 Вказує, що зважаючи на те, що ОСОБА_3 на момент своєї смерті не був власником спірного будинку, таке право не може виникнути і в позивача. У звязку з наведеним вважає, що до скасування підлягає також додаткове рішення суду щодо стягнення з неї судових витрат.

Апеляційним судом Житомирської області в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі Брусилівську селищну раду Житомирської області, яка є правонаступником Приворотської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, що підтверджено Рішенням першої сесії сьомого скликання Брусилівської селищної ради №9 від 28.12.2016 «Про припинення діяльності органів місцевого самоврядування, що входять до складу Брусилівської обєднаної територіальної громади» /т.2 а.с.253-256/.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що будинок №31 та будинок №33, розташовані по вул. Центральній у с. Привороття, є різними житловими будинками, що побудовані в різні часи ( 1934року та 1950року) і будинок №33 1934 року забудови, розташований в с. Привороття, Брусилівського району, Житомирської області по вул. Центральній по погосподарських книгах рахувався за ОСОБА_5, що підтверджує його право власності на вказаний будинок та є підставою для визнання права власності на цей будинок в порядку спадкування за заповітом за позивачем ОСОБА_1

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, а обставини, які суд вважав встановленими, не доведені.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2010 року помер ОСОБА_5, місце смерті - с. Привороття Брусилівськкого району Житомирської області /а.с.5/.

Сторони по справі ОСОБА_1 (так зазначено по-батькові в паспорті) та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_3 /т.1 а.с.148/.

Окрім сторін по справі, дітьми ОСОБА_3 є ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які мешкають в м. Києві /т.1 а.с.148/.

12 грудня 1992 року ОСОБА_3, житель ІНФОРМАЦІЯ_2 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і за законом він матиме право, заповів своєму синові ОСОБА_1 /т.1 а.с.146/. Заповіт посвідчено секретарем Приворотської сільської ради.

Довідкою №64/01-24 від 24.06.2011, виданою державним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу ОСОБА_10, підтверджується, що після померлого 12.02.2010 року ОСОБА_3 спадщину прийняв ОСОБА_1 Від інших спадкоємців заяви про прийняття спадщини чи відмову від спадщини не надходили /т.1 а.с.8/.

Із спадкової справи №248-2010 до майна померлого 12.02.2010 ОСОБА_3 вбачається, що 30.11.2010 та 28.04.2012 державним нотаріусом ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 2,0762га та грошові вклади, які знаходяться на відповідних рахунках в Брусилівському відділенні Ощадного банку /т.1 а.с.152,161/.

Водночас, постановою в.о. завідуючої Брусилівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 від 21.12.2015 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме - житловий будинок, що розташований за адресою: с. Привороття, Брусилівського району Житомирської області по вул. Центральна, буд.33 у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів та державної реєстрації на заявлене майно /т.1 а.с.9/.

Матеріалами справи також підтверджено, що 17.11.2010 року ОСОБА_8 (брат сторін) подарував ОСОБА_2 (сестрі, відповідачці по справі) житловий будинок, який розташований за адресою: с. Привороття, вул. Центральна,31, Брусилівського району, Житомирської області. Наведене підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування житлового будинку /т.1 а.с.84/.

В свою чергу ОСОБА_8 набув право власності на вказаний будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом матері ОСОБА_4 від 01.06.2001 року та ухвали Брусилівського районного суду Житомирської області від 18.06.2010 року/т.2 а.с.51,52/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та обґрунтовано керувався положеннями ст.ст. 1218,1223,1268,1269,1270 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5.

На підставі наведених норм закону суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при вирішенні спору щодо наявності права на спадкове майно житловий будинок слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Записи в погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Суд першої інстанції вважав, що спірний будинок був побудований у 1933-34 роках, коли законом не вимагалась державна реєстрація права власності для виникнення такого права, при цьому згідно картки обєкта погосподарського обліку на 2006-2011 роки вказаний будинок з господарськими будівлями належав ОСОБА_3, а тому будинок № 33 по вул. Центральній в с. Привороття Брусилівського району Житомирської області входить до складу спадщини померлого ОСОБА_3

При цьому судом першої інстанції досліджено погосподарські книги Приворотської сільської ради за період з 01.01.1986 року по 2010 рік.

Проте, заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, ОСОБА_2, яка, надавши відповідні заперечення, особисто участі в суді першої інстанції не брала, додала до апеляційної скарги копії погосподарських книг по Приворотській сільській раді, починаючи із 01.01.1971 та інші докази, які впливають на правильність ухваленого рішення.

Окрім того, Брусилівська селищна рада надала до апеляційного суду узагальнення згідно погосподарських книг с. Привороття за період з 1944 по 2010 роки та акт обстеження житлових будинків по вул. Центральній, 31,31а, 31б, 33 в с. Привороття / т.2 а.с. 90-95/.

За даними Брусилівської селищної ради, зробленими на підставі погосподарських книг, за 1944-1946 роки, особовий рахунок №131 значиться, що ОСОБА_12 (по- батькові у погосподарських книгах ОСОБА_12 значиться як Талімонович, у свідоцтві про смерть та подальших документах Филимонович) - проживав разом з дружиною ОСОБА_4 та дітьми Ганною, Віктором, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9. Рік побудови житлового будинку не зазначено /т.2 а.с.91-94/.

1947-1949 роки, особовий рахунок №181, значиться, що сім»я проживає у будинку 1943 року побудови. У складі сім»ї зявився син ОСОБА_13.

1950-1952 роки, особовий рахунок №117, рік побудови будинку зазначено-1930, хлів-1932.

1953-1955 роки, особовий рахунок №120, рік побудови будинку зазначено-1930, хлів-1932, у складі сім»ї зявився син ОСОБА_14 (позивач, ІНФОРМАЦІЯ_3(т.1 а.с.4).

1958-1960 роки, особовий рахунок №127, рік побудови будинку і хліва зазначено так само, у складі сім»ї зявилась дочка ОСОБА_15 (відповідач по справі).

1961-1963 роки, особовий рахунок №942, склад сім»ї такий же, рік забудови будинку зазначено -1950.

В подальшому, аж до 1990 року будинок ОСОБА_12 (Філімоновича) та ОСОБА_4 значився 1950 року забудови.

У погосподарських книгах за 1991-1995 роки рік забудови будинку не відображено.

Починаючи із 1996 року будинок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в погосподарських книгах вказується як 1934 року забудови.

Коростишівським районним судом Житомирської області 13 серпня 1975 року винесено рішення яким розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що був зареєстрований 4 серпня 1932 року в Кочерівській сільській раді Радомишльського району/т.2 а.с.30/.

У протесті голови Житомирського облсуду в порядку нагляду в Президію Житомирського обласного суду від 16 березня 1976 року на рішення народного суду Коростишівського району від 3 грудня 1975 року зазначено, що подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_4 проживало в колгоспному дворі, до якого, зокрема, входив житловий будинок і хлів /т.2 а.с.32/.

Із погосподарських книг с. Привороття, починаючи із 1977 року вбачається, що житловий будинок (без зазначення назви вулиці та номеру будинку), належного ОСОБА_12 та ОСОБА_4 розділено по 1/2 кожному із виділенням окремих номерів особових рахунків. У цей період рік забудови будинку вказано -1950 / т.2 а.с. 35-38/

Свідоцтвом про розірвання шлюбу підтверджується, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано 24 квітня 1987 року /т.2 а.с.31/.

Згідно договору дарування будинку від 13 квітня 1987 року ОСОБА_12 подарував ОСОБА_4 свою частину житлового будинку, яка йому належить на праві особистої власності згідно запису в погосподарській книзі за №410, жила площа 24кв.м./т.1 а.с.89/.

Із погосподарської книги за 1986-1990 роки вбачається, що особовий рахунок ОСОБА_4 значиться під №409, а особовий рахунок ОСОБА_3 під №410 /т.1 а.с.106-107, т.2 а.с. 41,42/. Назва вулиці та нумерація будинку відсутня, оскільки на той час названі реквізити ще не були запроваджені у сільській місцевості в обовязковому порядку. В особовому рахунку №410 ОСОБА_3 зроблено запис господарство закрито.

Відтак, ОСОБА_4 стала єдиним власником будинку в с. Привороття, належного раніше на праві власності обом із подружжя.

Згідно погосподарських книг по с. Привороття за 1991-1995 роки на сторінці ОСОБА_4С . (особовий рахунок №191) проставлено №31, що можна розуміти як номер будинку (без зазначення вулиці) /т.2 а.с 44/. На сторінці ОСОБА_12 (особовий рахунок №192) проставлено №33 та дописано Центральна /т.2 а.с.45/. Рік забудови будинку у цей період не вказано, оскільки форма погосподарськрої книги за вказаний період не передбачала такої графи.

Починаючи із 1996 року і в подальшому будинок, в якому проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_12 значиться уже 1934 року забудови (особові рахунки відповідно №179,180), номери будинку №31 та №33 /т.2 а.с.46-49/.

Однак, не дивлячись на те, що в погосподарських книгах зроблено дописку нумерації будинку відносно ОСОБА_4- №31, а відносно ОСОБА_12- №33 вони фактично продовжували проживати в одному будинку у виділеній кожному з них частці, хоча і було вчинено договір дарування.

Так, із погосподарської книги за 1977-1979 роки вбачається, що спірний будинок поділено між подружжям по ? частині, особові рахунки №833 та №834, а починаючи із 1980 року у погосподарських книгах зазначається розмір загальної та житлової площі кожного колишнього подружжя, яка є незмінною аж до смерті ОСОБА_4, яка померла 06.05.1999 року/ т.2 а.с.39-46/.

У погосподарській книзі за 2001-2005 роки міститься запис про проживання ОСОБА_12 в будинку №33 по вул. Центральній с. Привороття, 1934 року забудови. У розділі щодо приватної власності громадян на житловий будинок зазначено, що житловий будинок подаровано у 1987 році, у графах за 2003-2005 роки значиться, що ОСОБА_12 проживає на квартирі/т.2 а.с.48/. У 2006-2007 роках також зроблено помітки про проживання ОСОБА_12 на квартирі у спірному будинку /т.2 а.с.49/.

Позивач ОСОБА_1 до апеляційного суду не зявився, діяв через представника, а тому особистих пояснень не надав.

Відповідач ОСОБА_2Т підтримала свої доводи, наведені в апеляційній скарзі.

Допитаний в апеляційному суді свідок ОСОБА_8, брат сторін, пояснив, що він народився у 1948 році та проживав у батьківському будинку, який уже був побудований раніше, іншого будинку батьки не зводили. Оскільки батько бив матір, то вони розлучилися і батько на деякий час виїжджав із села. Потім повернувся, і хоча діти заперечували проти того, щоб він проживав у спірному будинку, проте мати погодилась і вони проживали у своїх частках до дня смерті.

Представник Брусилівської селищної ради ОСОБА_16 в суді апеляційної інстанції пояснила, що комісією було обстежено житлові будинки по вул. Центральній, 31, 31а,31б, 33 в с. Привороття Брусилівського району та складено відповідний акт/ т.2 а.с.90,95/. Вказала, що за зазначеними адресами розміщений лише один будинок старої забудови орієнтовно 1934-1950 років по вул. Центральній, 31, будинку №33 фактично не існує. Інші будинки побудовані дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 1990-2000роках, як дачні, у погосподарських книгах вони не значаться. З пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що будиночки побудовані дітьми - ОСОБА_8, ОСОБА_6, а також ОСОБА_14.

Відтак, оцінивши докази по справі в контексті положень ст.212 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено права власності його батька на будинок №33 по вул. Центральній в с. Привороття, оскільки фактично батьки проживали у будинку старої забудови, який по погосподарських книгах спочатку значився 1950року, а в подальшому -1934 року, є одним і тим самим будинком, який було поділено між подружжям та свою частину подаровано ОСОБА_3 ОСОБА_4 Право власності ОСОБА_3 на спірний будинок спростовується записами в погосподарській книзі про те, що він перебував на квартирі з відміткою, що будинок подаровано.

Іншого будинку старої забудови не виявлено, доказів того, що ОСОБА_3 якимсь чином придбавав інший будинок матеріали справи не містять.А тому оскільки спадкодавець не набув права власності на спірний житловий будинок, то відсутні підстави для визнання такого права в порядку спадкування за заповітом за позивачем.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. У звязку з відмовою в позові підлягає скасуванню додаткове рішення про стягнення на користь позивача судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відтак, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 705 грн. 00 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 26 грудня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 29 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 705 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді