РІШЕННЯ

Іменем України

02.02.2017 року Франківський районний суд м. Львова у складі

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Турчак М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та залученого в процесі розгляду справи співвідповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.08.2008 року надала в позику ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10 000, 00 євро. При цьому, остання зобов'язалася повернути зазначені кошти на першу ж її вимогу. 05.02.2016 року її представником було вручено ОСОБА_3 вимогу про повернення суми позики у семиденний строк з моменту вручення їй такої вимоги. Проте, отримавши вимогу про повернення позики, відповідач ОСОБА_3, станом на момент пред'явлення цього позову грошові кошти не повернула. Додатково зазначає, що ОСОБА_3 всіляко намагається уникнути відповідальності, законні вимоги про повернення позики ігнорує та зазначає, що у неї відсутня фінансова можливість повернути таку заборгованість. Просить стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 10000, 00 євро, що, еквівалентно, на момент пред'явлення позову, за курсом НБУ 298 670, 00 грн.

В подальшому, співвідповідач за первісним позовом ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання, укладеного між ними договору позики від 17.08.2008 року недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що, перебуваючи в період з 13.09.2003 року до 04.10.2011 року з ОСОБА_3 у шлюбі, згоди на укладення його, на той момент, дружиною зазначеного договору позики він не давав. Такий договір, на його думку, був укладений не в інтересах їхньої, на той час, сім'ї, а грошові кошти, отримані ОСОБА_3 за таким договором не використовувалися на потреби сім'ї. Крім того, вважає, що згаданий договір виходить за межі дрібного побутового правочину, сума позики перевищує розмір у 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а відтак, на його думку, сторонами на моменту укладення такого договору позики не дотримано вимоги закону щодо форми такого правочину. Вказує також, що сама по собі боргова розписка засвідчує факт укладення договору, проте, вважає, що така не підтверджує факту укладення договору у письмовій формі. Таким чином, на підставі вказаного, просить суд визнати, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір позики недійсним, оскільки вказаним договором позики порушено його права та законні інтереси, а сам договір, на його думку, окрім вказаного вище, по суті не укладався і розписка, яка його підтверджує є фактично фіктивною.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримав, просить його задоволити, пояснення надав аналогічні викладем у позовній заяві, у задоволенні зустрічної позовної заяви просить відмовити. Додатково пояснив, що частково погоджуючись з доводами позивача за зустрічним позовом, зазначив, що, докази того, що отримані у позику ОСОБА_3 грошові кошти були витрачені на потреби її з ОСОБА_4, на той час сім'ї відсутні, а відтак, на його думку, такі не відносяться до спільної сумісної власності подружжя і договір позики таких грошових коштів жодним чином не порушує прав та законних інтересів ОСОБА_4

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 первісний позов визнав частково, просить ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вказав, що дійсно було укладено договори позики, відповідачами зобов'язання ні частково, ні в повному обсязі не виконане.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив повністю, а зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним в такому обставинам.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Судом встановлено, що 17.08.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір позики на суму 10 000, 00 євро, згідно умов якого ОСОБА_5 отримала у позику від ОСОБА_2 10000,00 Євро, що підтверджується розпискою.

Згідно зазначеної розписки, позичальник зобов'язалася повернути отримані кошти за першою вимогою позикодавця.

05.02.2016 року представник ОСОБА_2, ОСОБА_6 вручив ОСОБА_3 вимогу про повернення, отриманих у 2008 році грошових коштів, про що остання розписалась.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, до моменту пред'явлення позову відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 зазначених коштів ОСОБА_2 не повернула.

Як встановлено судом, даний договір оформлений письмовим договором позики грошової суми, оригінал якого наданий суду та оглянутий в судовому засіданні.

Встановлено, що по закінченні термінів, визначених сторонами і обумовленими договором позики, жодних коштів у погашення боргу відповідачами не повернуто.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона покликається.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оскільки в ОСОБА_2 наявний борговий документ ОСОБА_3, така в праві вимагати від останньої повернення основного боргу.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За розясненням, що містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Таким чином покликання відповідача ОСОБА_4 та його представника, на той факт, що договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який оформлений договором позики грошової суми підлягає визнанню недійсним у звязку з недотриманням вимог закону щодо форми такого правочину, суд вважає безпідставним, оскільки в розумінні ст.234 ЦК України, такі обставини не є підставою вважати дану позику фіктивною.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Зі змісту ч.2 ст.1047 ЦК України випливає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім реальним договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено з пояснень сторони позивачів, їх представників в суді, такі не заперечують існування договору позики між сторонами, однак оспорюють зазначений договір з тих підстав, що при укладенні даного договору не дотримано його форми, посилаючись на ст.215 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, укладення договору позики стверджується договором позики грошової суми, власноручно підписаного позивачкою та відповідачкою ОСОБА_3

Відповідно до ст.ст. 11,60,61 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, доказуванню не підлягають.

Зі змісту глави 71 ЦК України вбачається - договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім реальним договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Враховуючу правову позицію В ССУ від 04 лютого 2015 року в справі № 6-26608св 14 правочин як вольова дія є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливе вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, визначеною ст. 627 ЦК України. Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний документ.

Результати аналізу статей 202, 203, 215, 638 ЦК України дають підстави для висновку про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, склали та скріпили підписом письмовий документ, у якому зафіксовані правові наслідки цього правочину.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про підтвердження зазначених обставин, а саме протизаконних дій, на які посилаються відповідач ОСОБА_4 та його представник, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При вирішенні первісного позову, суд приходить до висновку про його підставність та вважає, що такий підлягає до задоволення з урахуванням вимог ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України .

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Пленум Верховного Суду України у п.24 постанови від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання позики грошової суми недійсним, суд виходив з тих підстав, що ним не доведено та не надано достатніх доказів того, що при укладений договір позики у сторін не було наміру створити дійсні правові наслідки на його укладення, чи такий вчинено під впливом обману і такий характеризується як фіктивний.

Доказів того, що сторони не мали наміру створити юридичні наслідки, суду не надано. Із змісту договору встановлено, що позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою. Підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Враховуючи позицію, викладену Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Із долученого договору позики грошової суми, який є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відтак, суд приходить до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 1049 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Судом встановлено, що договір позики укладено з додержанням вимог ст. 203 ЦК України, тобто є чинним.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом є підставними та обґрунтованими, а тому заборгованість за договором позики підлягає стягненню та становить 298 670, 00 грн. При цьому, така заборгованість з врахуванням заявлених вимог підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом ОСОБА_3

Як встановлено під час розгляду справи, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існує спір щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідна справа розглядалась судами неодноразово.

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 27.07.2016 року, серед іншого, об'єктом позову у справі про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є грошові кошти, які є об'єктом позову у справі, що розглядається, які були отримані ОСОБА_3 в позику від ОСОБА_2 та в подальшому розміщені ОСОБА_3 на депозитному рахунку в банку. Згідно вказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.07.2016 року, яка на підставі ч.4 ст.338 ЦПК України, носить преюдиційний характер, було скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2015 року, яким, серед іншого, визнано спільною власністю подружжя грошові кошти, які були отримані в позику ОСОБА_3 від ОСОБА_2 і в подальшому розміщено на депозитному рахунку в банку та зобов'язання щодо повернення яких є предметом спору у справі, що розглядається.

Згідно рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 21.11.2016 року у справі про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (справа №463/4676/14) згідно якого, колегія суддів прийшла до висновку, що представлена позивачкою розписка від 17.08.2008 року про позику 10 000 євро у ОСОБА_2 не може бути прийнята судом до уваги, оскільки між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли правовідносини з приводу договору позики, а згідно перших пояснень ОСОБА_3 з приводу договору зберігання. Рахунки на яких зберігалися кошти в сумі 10 000 євро у ПАТ КБ «Приватбанк» позивачкою ОСОБА_3 закрито 16.01.2012 року, а грошові кошти знято, колегія суддів вважає, що оскільки кошти були розміщені на депозитних рахунках у ПАТ КБ «Приватбанк» в час шлюбу, вони є спільним майном подружжя.

Оцінюючи покликання представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 на рішення колегії суддів судової палати від 21.11.2016 року при вирішенні даного спору суд не бере до уваги вищенаведені висновки колегії суддів, оскільки питання наявності чи відсутності боргових зобовязань, що виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з приводу договору позики від 17.08.2008 року не були предметом розгляду апеляційної інстанції, а відтак не досліджувались в судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що договором позики, на підставі якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти від ОСОБА_2, жодним чином не порушено права чи законні інтереси позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4

Такий висновок суду в повній мірі кореспондує і поясненням позивача за первісним позовом та доводам позивача за зустрічним позовом, які вказують на те, що отримане за зобов'язаннями ОСОБА_3 за спірним договором позики було використано не в інтересах сім'ї, а відтак такий договір був укладений не в інтересах сім'ї та не створив жодних обов'язків для другого з подружжя - ОСОБА_4

Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Відповідно до ст.15 ЦПК України, захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відтак, суд вважає, що оскільки позивачем за зустрічним позовом не наведено обставин, які б свідчили про порушення його прав чи законних інтересів в результаті укладення спірного договору позики та не надано, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, жодних доказів на підтвердження таких обставин, то такий позов є необгрунтованим та безпідставним, тому слід відмовити у задоволенні такого.

З врахуванням вищенаведеного, на підставі ст.88 ЦПК України, з ОСОБА_3 слід стягнути понесені позивачем за первісним позовом документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 31, 60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, ЦПК України, на підставі ст.ст.15, 16, 202, 203, 207, 215, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.63, 65, 73 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН) на користь ОСОБА_2 (ІПН) борг на загальну суму 298 670 (двісті дев'яносто вісім тисяч шістсот сімдесят гривень) грн. 00коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН) на користь ОСОБА_2 (ІПН) 2987 (дві тисячі девятсот вісімдесят сім гривень) грн. 00 коп. судового збору.

В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Мартьянова С.М.