Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_7 національний кредит на заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 січня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_7 національний кредит до ОСОБА_8 про визнання нікчемного правочину недійсним,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_8 та просив визнати недійсним нікчемний Договір про внесення змін від 29.05.2015 до Договору банківського вкладу «Депозит різдвяний» №DF1649/2014-1 від 06.01.2015р., який укладено між ОСОБА_8 та ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що проведеною перевіркою даного Договору про внесення змін було виявлено його нікчемність з підстав, встановлених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки внаслідок незастосування процентів за договором банківського вкладу за зниженою відсотковою ставкою у звязку з достроковим розірванням вказаного договору з ініціативи вкладника банк фактично відмовився від власних майнових вимог, що призвело до необґрунтованої виплати відповідачу грошових коштів у розмірі 125 362,81 доларів США.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2017 року у задоволенні вказаного позову ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи; судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального права, а саме ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та норми процесуального права - ст.ст. 60, 179 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача - ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» ОСОБА_5, який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, пояснення представника відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, зважаючи на таке.

По справі встановлено, що 06 січня 2015 року ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» та ОСОБА_8 уклали договір банківського вкладу "Депозит різдвяний" № DF 1649/2014-1 строком на 25 місяців - з 06.01.2015 по 21.01.2017 року. Відповідно до умов договору, банк відкриває вкладнику депозитний рахунок, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 4 170 000 доларів США (а.с.5-7).

Згідно з п. 2.3 Депозитного договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 11,5% річних, а у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1,0% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (п.3.7 договору).

29 травня 2016 року сторони уклали Договір про внесення змін до договору банківського вкладу «Депозит різдвяний" № DF 1649/2014-1 від 6 січня 2015 року, в якому було погоджено нову редакцію п. 3.7 депозитного договору, а саме: «У випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 11,5% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку»; вказані зміни до договору набирають чинності з моменту його підписання ( а.с.8).

29.05.2015 р. ОСОБА_8 звернувся до банку з заявою про дострокове розірвання депозитного договору без застосування штрафних санкцій (а.с.9)

За період з 06.01.2015 по 29.05.2015 року відповідач отримав суму вкладу 4 170 000 доларів США та проценти в сумі 137 302,14 доларів США (а.с.13-16).

По справі також встановлено, що з 08.06.2015 у ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації відповідно до постанови Правління ОСОБА_7 банку України № 358 від 05.06.2015 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_7 національний кредит» до категорії неплатоспроможних та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 114 від 05.06.2015 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_7 національний кредит». Згідно з постановою Правління ОСОБА_7 Банку України від 28.08.2015 № 563 розпочата процедуру ліквідації банку ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит».

Згідно з частинами 2-4 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобовязана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобовязаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобовязання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з повязаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Позов по даній справі заявлений з підстав, встановлених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з тих мотивів, що банк, уклавши додаткову угоду до договору банківського вкладу (депозиту), згідно з умовами якої банк прийняв на себе зобовязання сплатити вкладнику суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового розірвання договору на вимогу вкладника, банк фактично відмовився від власних майнових вимог, оскільки це призвело до необґрунтованої виплати вкладнику грошових коштів у розмірі 125 362,81 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що укладення Договору про внесення змін від 29.05.2015 до Договору банківського вкладу «Депозит різдвяний» №DF1649/2014-1 від 06.01.2015р. між ОСОБА_8 та ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» є відмовою банку від власних майнових вимог, оскільки у звязку з незастосуванням банком перерахунку нарахованих відсотків за заниженою відсотковою ставкою потягло за собою необґрунтовану виплату ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 125362,81 доларів США, а тому відповідно до п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» такий правочин є нікчемним. Проте, оскільки відповідно до частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом; для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. Крім того, суд першої інстанції послався на те, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 06.06.2016 року ОСОБА_8 зобовязано повернути Публічному акціонерному товариству «ОСОБА_7 національний кредит» грошові кошти в сумі 125362,81 доларів США, одержані за Договором про внесення змін від 29.05.2015 до Договору банківського вкладу «Депозит різдвяний» №DF1649/2014-1 від 06.01.2015р.; при цьому в мотивувальній частині рішення апеляційний суд встановив нікчемність Договору про внесення змін від 29.05.2015 до Договору банківського вкладу «Депозит різдвяний» №DF1649/2014-1 від 06.01.2015р. та задовольнив позовні вимоги банку, відновивши його порушене право.

Колегія суддів апеляційного суду першої інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» до ОСОБА_8 про визнання нікчемного правочину недійсним, але не може погодитись з наведеними в оскаржуваному рішенні мотивами та підставами відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на таке.

Відповідно до частини 1 статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною 1 статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини 5 статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

З наведеного вбачається, що за договором банківського вкладу саме на банк покладається обовязок з виплати вкладнику коштів: при цьому банк не має до вкладника будь-яких майнових вимог. Тому викладений в мотивувальній частині оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції висновок про те, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір про внесення змін до договору банківського вкладу «Депозит різдвяний" №DF 1649/2014-1 від 6 січня 2015 року є нікчемним правочином у звязку з відмовою банку від власних майнових вимог, суперечить нормам матеріального закону та фактичним обставинам справи. Виплата вкладнику вкладу та процентів на вклад, навіть у разі здійснення виплати процентів без зниження відсоткової ставки в разі дострокового розірвання договору на вимогу вкладника, не може бути визнана відмовою банку від власних майнових вимог, через відсутність у правовідносинах між банком та вкладником з приводу виконання зобовязань за договором банківського вкладу (депозиту) будь-яких майнових вимог банку.

Отже, відсутні підстави для визнання договору про внесення змін до договору банківського вкладу «Депозит різдвяний" №DF 1649/2014-1 від 6 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ «ОСОБА_7 національний кредит» нікчемним та недійсним з заявлених підстав (у звязку з відмовою банку від власних майнових вимог) через відсутність у правовідносинах між банком та вкладником за договором банківського вкладу (депозиту) будь-яких майнових вимог банку.

Також на можна визнати обґрунтованим посилання суду першої інстанції в оскаржуваному заочному рішенні на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 06 червня 2016 року про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_7 кредит» до ОСОБА_8 про зобовязання вчинити певні дії повернути грошові кошти у розмірі 125 362, 81 доларів США, що одержані за договором про внесення змін до договору банківського вкладу «Депозит різдвяний" №DF 1649/2014-1 від 6 січня 2015 року, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення від 23 січня 2017 року рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 06 червня 2016 року вже було скасоване ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року (а.с.149-151).

В рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_7 кредит» до ОСОБА_8 про зобовязання вчинити певні дії повернути грошові кошти у розмірі 125 362, 81 доларів США, що одержані за договором про внесення змін до договору банківського вкладу «Депозит різдвяний" №DF 1649/2014-1 від 6 січня 2015 року та в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року, якою вказане рішення залишено в силі, міститься висновок про те між ПАТ «ОСОБА_7 кредит» та ОСОБА_8 не укладався правочин, що передбачає відмову банку від майнових прав, а тому виплата ОСОБА_8 вкладу та нарахованих процентів за період від дати внесення коштів на вкладний рахунок і до дня, що передує їх поверненню, відповідає закону і не є відмовою банку від своїх майнових прав (а.с.149-151, 202-205).

Відповідно до приписів ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З наведеного вбачається, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2016 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року мають преюдиційне значення при вирішенні спору у даній справі.

Отже, вирішуючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_7 національний кредит до ОСОБА_8 про визнання нікчемного правочину недійсним, необхідно було відмовити у задоволенні позову з вищезазначених підстав, а тому заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2017 року підлягає зміні в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позовних вимог; в іншій частині (тобто в частині висновку про відмову у задоволенні позовних вимог) оскаржуване рішення належить залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п.3 і 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_7 національний кредит задовольнити частково

Заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 січня 2017 року змінити в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_7 національний кредит до ОСОБА_8 про визнання нікчемного правочину недійсним.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: