У Х В А Л А

20 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_8, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_8, ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_4 відхилено. Рішення апеляційного суду залишено без змін.

17 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 116, 157 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) та статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2012 року, 11 червня 2014 року та постанову Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_4, погодився з висновком апеляційного суду про виселення відповідачів зі спірної квартири з огляду на те, що відповідно до статей 391, 400 ЦК України, статті 150 ЖК УРСР, статті 41 Конституції України позивачі як власники цієї квартири мають право захистити свої права власників, усунувши перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення осіб, що в ній проживають.

Стосовно відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю суди вказали на те, що проживання позивачів за зустрічним позовом у спірній квартирі після укладення з одним із співвласників договору про зобов'язання до травня 2003 року продати цю квартиру на підставі доручення, отриманого від частини співвласників на право розпорядження квартирою на три роки, не дає права позивачам за зустрічним позовом на застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 344 ЦК України.

Натомість в ухвалі від 11 червня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення відповідача з огляду на те, що відповідач як член сім'ї попередніх власників фактично проживав у будинку з 2000 року, місце його проживання в будинку зареєстроване за згодою позивачки, яка є його рідною сестрою і яка не довела підстав для виселення відповідача, передбачених статтями 116, 157 ЖК УРСР.

Отже, надане заявницею для порівняння судове рішення не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки висновки, зазначені в цьому судовому рішенні та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2012 року також не може бути прикладом неоднакового застування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на те, що суди не уточнили підстав позову; не визначилися з характером спірних правовідносини і правовою нормою, яка підлягає застосуванню; не встановили, на якій правовій підставі та на яких умовах вселились відповідачі до спірного жилого приміщення; не з'ясували обставин, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, які є підставою для виселення осіб з будинку без надання іншого жилого приміщення.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року міститься висновок про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України).

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, суперечить висновку, викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко