Ухвала

іменем україни

22 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Львівської міської ради про визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили визнати за ними право власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 114,0 кв. м.

Свої вимоги обгрунтовували тим, що їм та ОСОБА_8, ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності станом на 15 вересня 1998 року належала вказана квартира, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру. Після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вони залишилися співвласниками квартири, яка складалася з трьох жилих кімнат, коридору, ванни, туалету та кухні, загальною площею 51,6 кв. м. Із метою покращення житлових умов за власні кошти ними здійснено реконструкцію квартири шляхом прибудови до першого поверху та надбудови однієї кімнати на другому поверсі. Крім цього, частину належної їм квартири було відчужено на користь ОСОБА_10, зокрема приміщення № АДРЕСА_1-7, 4-6, 4-7. Після реконструкції загальна площа квартири становить 114,0 кв. м. Оскільки самочинно проведена реконструкція квартири відповідає будівельним нормам і правилам, не порушує інтересів інших осіб, позивачі просили визнати за ними право власності на реконструйовану квартиру.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 лютого 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 114,0 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок здійсненої позивачами реконструкції квартири її площа збільшилася до 114,0 кв. м, така відповідає санітарно-гігієнічним вимогам ДБН В.2.2-15-2005, проведена зі згоди мешканців квартир у будинку, не порушує їхніх прав чи інтересів.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Зокрема, суд виходив із того, що в матеріалах справи знаходиться згода ОСОБА_11 - мешканки АДРЕСА_2, на проведення позивачами добудови до належної їм квартири, проте, як установив суд, заява датована 18 жовтня 2012 року, тобто після її смерті, тому обгрунтовано не прийняв її як доказ у справі.

Крім того, суд виходив із того, що в результаті здійсненої позивачами добудови замуровано віконний отвір квартири АДРЕСА_2 в цьому будинку. 29 серпня 2012 року працівниками служби експлуатації внутрішньо-будинкового газового обладнання УЕГГ м. Львова за адресою: АДРЕСА_2, було припинено подачу газу за порушення вимог Правил безпеки систем газопостачання України, які виникли внаслідок проведеної добудови мешканцями квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_12 акціонерного товариства «Львівгаз» від 29 серпня 2012 року № 19289 також установлено, що внаслідок проведеної добудови мешканцями квартири АДРЕСА_1 фасадний газопровід знаходиться у приміщенні добудови.

За таких обставин апеляційний суд обгрунтовано вважав помилковим висновок суду першої інстанії про те, що добудова позивачами проведена зі згоди мешканців квартир у будинку та не порушує їхніх прав чи інтересів.

При цьому апеляційний суд обгрунтовано керувався наступним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, право власності на новостворене майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Однак, як правильно зазначив апеляційний суд, позивачами не надано відповідних документів щодо прийняття в експлуатацію добудови до квартири та державної реєстрації, крім того, відсутні підстави вважати, що питання про прийняття в експлуатацію об'єкта було предметом розгляду компетентного державного органу.

Отже, суд першої інстанції помилково визнав за позивачами право власності на самовільно добудовані приміщення, які не прийнято в експлуатацію.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме: ст. ст. 64, 185, 294, 297, 303 ЦПК України, не впливають на правильність висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору, виходячи з положень ч. 2 ст. 337 ЦПК України, згідно з якою не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Доводи касаційної скарги щодо оцінки апеляційним судом наявних у справі доказів та встановлення обставин справи зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.О.Леванчук