Провадження № 2/234/345/17
РІШЕННЯ

Іменем України

12 квітня 2017 року

Краматорський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Переверзевої Л.І.,

секретаря - Малай Н.А.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Краматорську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення середнього заробітку у зв'язку з простоєм, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану шорічну відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення середнього заробітку у зв'язку з простоєм, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану шорічну відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини.

З 05.03.2001 року вона працювала у Донецькому науково-дослідному інституті судових експертиз.

16 лютого 2015 року вона отримала попередження про зміну істотних умов праці з 12.01.2015 року у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість разом з установою. Їй було запропоновано до 16.04.2015 року подати заяву про свою згоду чи відмову від роботи. Її також було попереджено про припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з Наказом ДНДІСЕ від 16.04.2015 р. № 60/к її було звільнено за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

23.06.2015 року вона звернулась до відповідача з вимогою про сплату належних їй при звільненні сум виплат.

Але під час звільнення та після надання вимоги про виплату заборгованості з нею не було проведено повного розрахунку відповідно до законодавства.

Так, згідно ст. 113 КЗпП України за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

У зв'язку із небезпекою для життя та здоров'я працівників роботу ДНДІСЕ було зупинено з 01.07.2014 року.

Таким чином, їй слід виплатити середній заробіток за час простою з 01.07.14 року по 16.04.2015 р. у розмірі 26920,20 грн.

Крім того, позивачці не була виплачена, передбачена ст. 44 КЗпП України, вихідна допомога, розмір якої складає 2474,80 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Станом на 15.04.2015 року кількість невикористаної відпустки становить 65 календарних днів. Тому сума грошової компенсації за невикористану відпустку становить 5175,12 грн.

Оскільки відповідач в день звільнення не виплатив позивачці належні їй при звільненні суми, то вона вважає, що на її користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь час затримки за період з 25.06.2015 р. по 22.04.2016 р. в сумі 34878, 33 грн.

Порушення з боку відповідача трудових прав позивачки призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому сума моральної шкоди становить 15000 грн., яку вона визначає з урахуванням критеріїв розумності, справедливості.

Просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток у зв'язку з простоєм у сумі 26920,20 грн., вихідну допомогу у сумі 2474,80 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку у сумі 5175,12 грн., середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 34878,33 грн., моральну шкоду у сумі 15000 грн.

Позивачка у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час розгляду справи була належним чином повідомлена.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надав письмові заперечення з яких вбачається, що в діях ДНДІСЕ не має вини у невиконанні своїх зобов'язань перед позивачкою. Так, ч.1 ст. 614 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Пунктом 20 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 р. передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Факт відсутності вини ДНДІСЕ перед позивачем підтверджується наступним.

Так, як достовірно відомо позивачці, 10 вересня 2014 року в м. Донецьку озброєними людьми були захоплені будівлі ДНДІСЕ разом з розташованим там обладнанням, справами, в тому числі і документацією відділу кадрів і бухгалтерії. У січні 2015 року ДНДІСЕ було переміщено з м. Донецьк до м. Слов'янськ відповідно до постанови КМУ від 07 листопада 2014 року № 595 та наказом МЮУ № 262/7 від 01.12.2014 року, № 281/7 від 24.12.2014 року. Факт захоплення озброєними людьми 10.09.2014 року в м. Донецьку будівлі ДНДІСЕ підтверджується витягом з ЕРДР № 0002766 від 08.12.15 р. та постановою про залучення представника Донецького НДІСЕ як цивільного позивача від 09.12.2015 року.

У п.2 даного наказу № 60/к від 16.04.2015 р. вказано, що відділу бухгалтерського обліку ДНДІСЕ при відновленні доступу до бази даних відділу звітності інституту, який був розташований у м. Донецьку-87 по вул. Дубравна, 1, доручено провести позивачці нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку частину щорічної основної відпустки.

Але, станом на 12.05.2016 р. доступу до бази даних відділу обліку та звітності інституту не віднослено не з вини відповідача.

Таким чином, представник вважає, що час адміністрація ДНДІСЕ вжила всіх можливих від неї заходів для належного виконання своїх зобов'язань перед позивачкою, але у теперішній час їх неможливо виконати у відповідності до вимог КЗпП України не з вини відповідача, а у зв'язку з незалежними від нього обставинами.

Крім того, згідно п. 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою КМУ від 07.11.2014 за № 595 у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Отже, з огляду на те, що порушене питання чинним законодавством не врегульовано та підтвердні документи знаходяться на тимчасово неконтрольованій території, здійснити розрахунки із звільненими працівниками буде можливо після повернення згаданої території під контроль української влади.

Згідно ст. 113 КЗпП, про початок простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноваженого ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.

З позовної заяви не вбачається, яким чином, коли та кому саме позивачка повідомила про початок простою установи та чи є у простої установи вина відповідача.

Також, в залучених до позовної заяви документах ніяких розрахункових бухгалтерських документів з печаткою ДНДІСЕ та підписами посадових осіб на підтвердження своїх позовних вимог до суду не надано, оскільки їх з вище наведених підстав адміністрації ДНДІСЕ не уявляється можливим оформити та видати на руки позивачці відповідно до вимог п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» Крім того, позивачці ОСОБА_2 04.08.2016 року була виплачена вихідна допомога у розмірі 1659,91 грн. Просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки.

16.02.2015 року, в.о. директора інституту ОСОБА_3, позивачці було винесено попередження про зміну істотних умов праці з 12.01.2015 року, а саме переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою та повідомлено, що згідно з наказом № 262/7 від 01.12.2014 року установа переведена до м. Краматорськ.

Крім того, позивачці було запропоновано до 16.04.2015 року подати заяву про свою згоду чи відмову від роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці у ДНДІСЕ та попереджено про припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до копії наказу № 60/к від 16.04.2015 року, ОСОБА_2 звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

23.06.2015 року позивачка звернулась до відповідача з вимогою про виплату належних їй при звільненні сум, а саме: вихідної допомоги у сумі 2474,80 грн.; грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки у розмірі 5175,12 грн.; середній заробіток у зв'язку з простоєм у розмірі 26920,20 грн; середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 34878,33 грн.; заробітну плату за період з липня 2014 року по 15.04.2015 року, яка складає 15939,64 грн.

Правовідносини по даному позову регулюються Кодексом законів про працю України.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, якими, зокрема, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією (п. 6).

Згідно вимог статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

За правилом частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Судом установлено, що 05 вересня 2014 року будівлі та споруди Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, який розташовано за адресою: м. Донецьк, вул. Дубравна, буд. 1, - були протиправно захоплені невідомими особами з використанням автоматичної зброї з метою незаконного користування та перешкоджання нормальній діяльності установи. У зв'язку з цим Міністерство юстиції України здійснило перерозподіл штатної чисельності науково-дослідних установ судових експертиз, про що видало наказ від 24 листопада 2014 року № 243/7. У наступному Донецький науково- дослідний інститут судових експертиз наказом Міністерства юстиції України від 01 грудня 2014 року № 262/7 (зі змінами, внесеними наказом від 24 грудня 2014 року № 281/7) було переміщено до м. Краматорська Донецької області.

З 12 січня 2015 року відповідач розпочав роботу за фактичним місцем розташування у м. Слов'янську.

Судом також установлено і це визнається сторонами у справі, що у зв'язку з переміщенням інституту з міста Донецька до міста Слов'янська переїхали не усі працівники, у тому числі позивачка ОСОБА_2, яка залишилась на території, що окупована незаконними збройними формуваннями.

Як передбачено ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 6 статті 36 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Але як встановлено у судовому засідані, позивачці була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 1659, 91 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за видами оплат № 15 за серпень 2016 року та платіжним дорученням № 203 від 04.08.2016 року.

Тому підстав для задоволення позову в частині виплати вихідної допомоги не має.

Що стосується позовних вимог про стягнення грошової компенсації за не використані позивачем дні відпустки, судом встановлено наступні обставини.

Питання виплати грошової компенсації за невикористані працівником дні щорічної відпустки у разі його звільнення врегульоване статтею 24 Закону України «Про відпустки» та статтею 83 КЗпП України.

Відповідно до вимог статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно з пунктом 2.23 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Міністерством статистики України від 11 грудня 1995 року № 233, оплата щорічних і додаткових відпусток, грошових компенсацій за невикористану відпустку входять до фонду додаткової заробітної плати, тобто належать до структури заробітної плати.

Пред'являючи вимогу про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, позивач у позовній заяві посилалась на те, що за період її роботи у відповідача компенсація за не використані дні щорічної відпустки дорівнює 5175 грн. 12 коп. Кількість невикористаних днів відпустки складає 65 календарних днів.

У заяві на адресу відповідача ОСОБА_2 просила виплатити компенсацію у сумі 5175 грн. 12 коп. за не використані 65 календарних днів відпустки. Компенсація за ці дні розрахована виходячи з вимог ПКМУ № 100 та оподаткування.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-які докази про наявність у позивачки не використаних днів щорічної відпустки відсутні. Сторонами не надані накази про періодичність перебування позивача у відпустках протягом усього часу роботи у відповідача і передбачена нормативними документами тривалість щорічної відпустки.

Згідно з наказом про звільнення, нарахування та виплата компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки будуть здійснені при відновленні доступу до бази даних відділу кадрів інституту, який був розташований у м. Донецьку.

Ураховуючи, що відповідно до вимог статті 60 ЦПК України докази щодо днів невикористаних відпусток і інших пов'язаних з цим питань мали бути надані позивачем, а такі докази суду не надані, то суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за невикористану відпустку у сумі 5175,12 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку у зв'язку з простоєм за період з 01.07.2014 року по 16.04.2015 року у розмірі 26920,20 грн., то слід зазначити таке.

Згідно зі статтею 34 КЗпП України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Порядок оплати часу простою визначений статтею 113 КЗпП України.

Зокрема, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

У п. 17 Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст. 113 КЗпП, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, таке: за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для здоров'я чи життя працівника не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток, відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це не передбачено колективним договором.

Таким чином, оплата часу простою в розмірі середнього заробітку передбачена у випадках, коли за відсутності вини працівника виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища.

Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Відповідальність власника або уповноваженого ним органу за порушення строків проведення розрахунку з працівником передбачена статтею 117 КЗпП України.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звільнена з роботи відповідачем 16 квітня 2015 року. На той час заборгованості по заробітній платі не було. Тому підстави для застосування судом до виниклих правовідносин правил статті 117 КЗпП України відсутні.

Тому, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачка також просить стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 15 000 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що порушення з боку відповідача її трудових прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ст. 237 -1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Оскільки в суді не знайшов свого підтвердження факт порушення трудових прав позивачки, тому і підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 237-1 КЗпП України також не вбачається.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення середнього заробітку у зв'язку з простоєм, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану шорічну відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди не підлягають задоволенню.

На підставі статтей 34,44,47,113,116,117 КЗпП України та керуючись статтями 10, 11, 60, 213- 215, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз про стягнення середнього заробітку у зв'язку з простоєм, вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Донецької області через Краматорський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Краматорського міського

суду Донецької області Л.І. Переверзева