РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Справа № 561/23/17

смт. Зарічне

Зарічненський районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Дідика А. В.

при секретарі Полюхович Л. І.

За участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Зарічне справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обовязків,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у січні 2017 року звернувся до Зарічненського районного суду Рівненської області із позовною заявою до відповідачів про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником під час виконання трудових обовязків. У позовній заяві позивач зазначає, що між ним та ОСОБА_3 09 квітня 2013 року було укладено трудовий договір, зареєстрований Зарічненським районним центром зайнятості за № 7 між позивачем та ОСОБА_4 27 червня 2013 року було укладено трудовий договір, зареєстрований Зарічненським районним центром зайнятості за № 1 (далі по тексту Договір - 1 та Договір 2 відповідно, Договори). Згідно п. 2 Договорів відповідачі зобовязувались виконувати роботу продавців продовольчих товарів магазину Продукти у с. Дібрівськ (далі магазин) та нести повну матеріальну відповідальність за товари. Після укладення Договорів відповідачки почали працювати у магазині позивача, чергуючись між собою. У жовтні 2014 року позивач повідомив відповідачів про необхідність провести інвентаризацію товарно матеріальних цінностей та коштів у магазині та призначив її проведення на 27 жовтня 2014 року. У ніч з 25 на 26 жовтня 2014 року у магазині позивача була здійснена крадіжка товарів на суму 1 993.30 грн., що зазначено у довідці Зарічненського РВ УМВС України у Рівненській області від 30 січня 2015 року № 57/453. 27 жовтня 2014 року позивачем у присутності відповідачів, а також за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 була проведена інвентаризація за результатами якої була виявлена нестача в сумі 136 321, 54 грн. Відповідачі відмовились від підписання акту інвентаризації та відмовились надати пояснення щодо нестачі та після цього перестали виходити на роботу та відповідати на телефонні дзвінки. Після цього позивачем неодноразово надсилались відповідачам повідомлення, вимоги (претензії), які залишались без відповіді також складались акти про відсутність відповідачів на роботі. Оскільки відповідачі добровільно не відшкодували позивачеві нестачу товарно матеріальних цінностей позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою та просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму матеріальної шкоди (збитків) у розмірі 136 321, 54 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві та надав аналогічні викладеним у позовній заяві пояснення також додатково пояснив, що товарно-матеріальні цінності обліковувались належним чином. Просить позов задоволити.

Представник позивача підтримав пояснення позивача, просив позов задоволити.

Відповідачі у судове засідання зявились та надали пояснення, що дійсно працювали у магазині позивача. Впродовж роботи чергувались між собою як продавці. Пояснили, що інвентаризації протягом їх роботи у магазині не проводилась. Представник відповідачів надав суду письмове заперечення на позовну заяву у якому зазначив, що позовні вимоги відповідачі не визнають, вважають їх необґрунтованими та протиправним, а тому й вважають, що позивачеві необхідно відмовити у задоволенні позову в повному обсязі оскільки відповідно до п. 2 укладених між позивачем та відповідачами трудових договорів вони зобовязані нести повну матеріальну відповідальність за товари, вважає, що відповідачі відносяться до переліку працівників, які обслуговують грошові або товарні цінності, але ні договорів про повну матеріальну відповідальність ні разових довіреностей Позивач з Відповідачами не укладав. Представник відповідачів зазначив, що відповідно до п. 7 Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879 зазначено, що проведення інвентаризації є обов'язковим у разі встановлення фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей (на день встановлення таких фактів) в обсязі, визначеному керівником підприємства. Також зазначив, що проведення інвентаризації є обовязковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб (на день приймання-передачі спав) або на вимогу хоча б одного члена колективу. Вважає, що інвентаризація є тим інструментом, який забезпечує достовірність бухгалтерського обліку.

Також представник відповідачів послався на вимоги ст. 10 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, де зазначено, що для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів та зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність стан та оцінка. Вказує на те, що не проведення інвентаризації ОСОБА_3 при прийнятті на роботу та при передачі їй товарів є грубим порушенням законодавства. У запереченні також наводиться пояснення порушення позивачем порядку звільнення відповідачів з роботи.

У судовому засіданні представник відповідачів надав пояснення у запереченні та додатково зазначив, що неналежний облік та суперечності у показах позивача повинні судом сприйматись як доказ безпідставності позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази по справі та оцінивши їх в сукупності за внутрішнім переконанням, приходить до наступного.

Позивач, звертаючись з даним позовом до суду зазначав, що у результаті проведеної 27 жовтня 2014 року інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, за участю ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, було виявлено нестачу товарно - матеріальних цінностей на суму 136 321 грн. 54 коп., тому просив суд стягнути з відповідачів визначені ним суми нестачі.

Із показань свідка ОСОБА_8 вбачається, що вона працювала у тому ж магазині, що і відповідачі у проміжок часу з березня 2013 року по листопад 2014 року. Зазначає, що у магазині не було організовано ведення обліку матеріальних цінностей на належному рівні. Інвентаризації періодично не проводились так само як навчання працівників правилам ведення обліку товарів та матеріальних цінностей.

Позивач ставив запитання до свідка щодо відсутності на роботі ОСОБА_3, внаслідок поїздки за межі України, проте суду не надано будь - яких доказів цього. Також судом не встановлено наявності доказів чи документів про порушення відповідачами трудових обовязків та відповідно застосування до них стягнень за порушення трудової дисципліни.

В судовому засіданні не доведено доказами, що саме відповідачі, через невиконання чи неналежне виконання трудових обовязків завдали матеріальної шкоди позивачеві. З обставин справи вбачається, що в магазині, де працювали відповідачі, роботодавцем неналежно було організовано роботу, відповідачі при призначенні на роботу не мали достатніх знань та кваліфікації для здійснення роботи. Не знали як проводити інвентаризацію.

Такі обставини дають суду підставу для висновку, що роботодавцем позивачем не було дотримано вимог щодо відповідачів по створенню працівникові умов, необхідних для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей. На підставі наданих доказів суд не переконався у наявності підстав для покладення на відповідача спірної матеріальної відповідальності та констатує, що у встановленому порядку не доведено доказами їх винуватості в заподіянні такої шкоди. Сумнівними в цій справі є і письмові докази в частині загальних розмірів нестач, що відображені у Звітах наданих позивачем та Інвентаризаційному описі (порівняльна відомість) № 1 на 27 жовтня 2014 року, які дослідженні у судовому засіданні, оскільки ці суми не співпадають, відрізняються. А отже, такі докази, як сумнівні теж не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Згідно вимог ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

У відповідності до розяснень п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року № 14 (зі змінами, внесеними постановою від 28 березня 1997 № 3 та від 03 грудня 1997 р. № 12) , розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір.

За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 року № 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України.

Так, відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не належать до категорії працівників (за займаною посадою і виконаною роботою), з якими підприємство може укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, однак, як зазначено у розділі ІІ цього Переліку допускається укладення договорів про повну матеріальну відповідальність, зокрема із працівниками, які виконують роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації), а тому із відповідачами фактично може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність за ч. 1 ст. 134 КЗпП України. Як видно із матеріалів справи між позивачем та ОСОБА_3 09 квітня 2013 року та між позивачем і ОСОБА_4 27 червня 2013 року було укладено Трудові договори між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Згідно п. 2 Договору 1 працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця, вміти працювати з касово розрахунковим апаратом, вести необхідну документацію, нести матеріальну відповідальність. У п. 2 Договору 2 зазначено, що працівник зобов'язаний виконувати роботу продавця продовольчих товарів, нести повну матеріальну відповідальність за товари, дотримуватись правил з охорони праці. Окремих договорів про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачами укладено не було. Працівник і власник при необхідності можуть укласти договір про повну матеріальну відповідальність, використовуючи при цьому типовий договір про повну матеріальну відповідальність, затверджений Держкомпрацею і Секретаріатом ВЦРПС 28 грудня 1977 року. Типовий договір має характер нормативного акта, відповідно змінювати його не можна, так само як і не можна укладати договір про повну матеріальну відповідальність у вільній формі чи брати у працівника одностороннє зобовязання про прийняття на себе повної матеріальної відповідальності, як це було зазначено у п. 2 Договорів. Відповідно відсутність окремих договорів про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачами унеможливлює покладення на останніх повної матеріальної відповідальності згідно п. 1 ст. 134 КЗпП України.

Положеннями ст. 130 КЗпП України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, відповідно до яких при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Позивачем, у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду належних доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України: щодо наявності прямої дійсної шкоди та її розміру; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягає їх вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Відповідно до вимог п. 3 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, якщо завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року встановлено, що судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.

Судом досліджено у судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000120 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 Кримінального кодексу України. По даному кримінальному провадженню на даний час триває досудове розслідування. Відповідно і немає підстав для стягнення з відповідачів шкоди.

Керуючись ст. 130, 132, 134, 135-1, 138 КЗпП України, на підставі ст. 10, 11, 60, 88 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Зарічненський районний суд Рівненської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А. В. Дідик