Справа № 146/331/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"30" березня 2017 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря Бойко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1 до Гнатківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту родинних відносин, та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

9 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить встановити той факт, що ОСОБА_2, яка померла 27 грудня 2005 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, доводилася дочкою ОСОБА_3, яка померла 24 лютого 1997 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області; визнати за нею-Штифурко ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3, яка померла 24 лютого 1997 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку, розташованого в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області по вул.. Червоноармійській, 7, належний на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданий 5 лютого 1990 року Гнатківською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка померла 30 липня 2008 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області.

Даний позов обґрунтований наступним.

30 липня 2008 року в с.Гнатків Томашпільського району померла ОСОБА_5, яка доводилася позивачці матірю.

Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається із житлового будинку, що розташований по вул.. Червоноармійській, 7 в с.Гнатків Томашпільського району, належний ОСОБА_5 належний на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданий 5 лютого 1990 року Гнатківською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя ОСОБА_3, яка померла 24 лютого 1997 року.

Позивачка зазначає, що ОСОБА_3 доводилася матірю ОСОБА_2, відповідно бабою позивача.

Мати позивача за життя прийняла спадщину, що залишилася після смерті її матері ОСОБА_2, однак частину майна не встигла переоформити на себе.

Окрім позивачки, спадкоємцем майна ОСОБА_5 залишився син останньої ОСОБА_6, який спадщину не прийняв та на неї не претендує.

Позивачка ОСОБА_1 відповідно до діючого на момент смерті матері законодавства спадщину прийняла в передбачений законодавством строк, однак оформити належним чином спадщину не змогла в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на імя спадкодавця, а тому нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 не зявилися, однак представник позивача подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Представник Гнатківської сільської ради в судове засідання не зявився, однак сільський голова надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у відсутності їхнього представника, не заперечують проти задоволення позову.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.158 ЦПК України.

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося.

Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом 1 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Пунктом 6 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч.1 ст. 259 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Судом встановлено, що 25 жовтня 1962 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області народилася ОСОБА_8. У її свідоцтві про народження матірю записана ОСОБА_9 (а.с.13).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, 10 травня 1981 року ОСОБА_10 уклав шлюб із ОСОБА_8, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_10 (а.с. 14).

5 лютого 1990 року Гнатківською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння по вул.. Червоноармійській, 7 в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, видане 5 лютого 1990 року на підставі рішення виконкому Томашпільської районної ради народних депутатів № 97 від 21 травня 1987 року (а.с.12).

27 грудня 2005 року у с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_11 (а.с.7).

Метою встановлення заявленого факту ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_2, яка померла 27 грудня 2005 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, та ОСОБА_5, яка померла 30 липня 2008 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, є реалізація права оформлення спадщини, оскільки у свідоцтві про смерть померла значиться як ОСОБА_2, у свідоцтві про народження позивачки-Джуринська ОСОБА_12, у свідоцтві про право власності на домоволодіння-Джуринська ОСОБА_13.

Згідно довідки Гнатківської сільської ради від 2 березня 2017 року, ОСОБА_3, яка померла 24 лютого 1997 року, доводилася матірю ОСОБА_2, яка померла 27 грудня 2005 року (а.с.8).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 червня 2006 року, ОСОБА_5 Іванівна-дочка ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті своєї матері, що складається із земельної ділянки площею 1,3402 га, що належала покійній на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ВН № 003852, із майнового паю члена КСП «Гнатківське» в розмірі 3076 гривень, що належав покійній на підставі свідоцтва про право власність на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ ХХ № 010214, із грошового вкладу з належними відсотками та всіма видами компенсаційних виплат, який зберігається в Гнатківській філії № 2935/09 Томашпільського відділення ощадбанку на рахунках №№ 3776/04, 0, належний покійній на підставі ощадкнижок, виданих вищевказаною філією відділення ощадбанку (а.с.11).

Згідно виписок із погосподарських книг по Гнатківській сільській раді вбачається, що ОСОБА_9 (ОСОБА_2) ОСОБА_12 дійсно являлася матірю ОСОБА_8 (а.с.17-18).

Згідно рішення Томашпільського районного суду від 14 лютого 2017 року, встановлено той факт, що ОСОБА_2, яка померла 27 грудня 2005 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, доводилася матірю ОСОБА_5, яка померла 30 липня 2008 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області (а.с.36-39).

Отже, викладені у заяві твердження позивачки щодо родинних відносин між її прабабою та бабою, тобто, між її бабою та її матірю, а саме те, що ОСОБА_2, яка померла 27 грудня 2005 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, доводилася дочкою ОСОБА_3, яка померла 24 лютого 1997 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, даний факт підтвердився актовими записами, виписками з погосподарських книг, довідками сільської ради. Даний факт родинних відносин має для ОСОБА_1 юридичне значення і впливає на оформлення спадщини, тому вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась 30 липня 2008 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_5

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що 30 липня 2008 року у с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_5 (а.с.6).

Згідно довідки Гнатківської сільської ради від 2 березня 2017 року, після смерті ОСОБА_5, яка померла 30 липня 2008 року, залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться в с.Гнатків Томашпільського району по вул..Червоноармійській, 7, який на день смерті належав ОСОБА_3-матері ОСОБА_3М; спадкоємцями зазначеного майна за законом залишилися дочка ОСОБА_1, яка на протязі шести місяців після смерті матері спадщину прийняла, та син ОСОБА_6, місце проживання якого не відоме (а.с.9).

Факт родинних відносин між спадкодавцями та спадкоємцями підтвердився в судовому засіданні.

Як зазначалося вище, згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 червня 2006 року, ОСОБА_5 Іванівна-дочка ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті своєї матері.

5 лютого 1990 року Гнатківською сільською радою Томашпільського району Вінницької області на імя ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння по вул.. Червоноармійській, 7 в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, видане 5 лютого 1990 року на підставі рішення виконкому Томашпільської районної ради народних депутатів № 97 від 21 травня 1987 року.

Згідно технічного паспорту, до складу спадкового майна входить: житловий будинок «А», сарай «Б», підвал «Б1», вхід в підвал «б», прибудова «б1», сарай «В». з даного технічного паспорту вбачається, що будинок був побудований в 1970 році (а.с.15-16).

Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

За життя ОСОБА_5 не отримала правовстановлюючі документи на житловий будинок по вул.. Червоноармійській, 7 в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законом порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід враховувати зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків та на час відкриття спадщини, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року №553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25.12.1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРС 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРС 12 травня 1985 року №5-24-26 та ін.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5-126, в якому зокрема роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1995 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом.

Згідно п. 3.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24 травня 2011 року (в редакції від 11 березня 2006) технічній інвентаризації підлягають об'єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.

Технічна інвентаризація збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд проводиться з метою: визначення їх фактичної площі та об'єму (щодо проектних);обстеження та оцінки технічного стану наявних об'єктів;установлення вартості об'єктів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна» технічний паспорт - це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна і містить основні відомості про нього (місцезнаходження, склад, технічні характеристики, план та опис об'єкта, наявність самочинного будівництва, перепланування тощо). Технічна інвентаризація може бути проведена за заявою замовника будівництва, власника чи користувача об'єкта нерухомого майна або об'єкта незавершеного будівництва.

Тобто, технічний паспорт - це документ який засвідчує наявність чи відсутність об'єкта нерухомості, його технічні характеристики та опис, наявність якого є обов'язковою.

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Враховуючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку про те, що на день смерті ОСОБА_5 її право власності на будинок по вул.. Червоноармійській, 7 в с.Гнатків було набуто та посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому даний житловий будинок входить до складу спадщини згідно закону.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на заяву позивача, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с. 21).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 10 березня 2017 року на запит суду від 9 березня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_5 заведена на підставі заяви ОСОБА_1Ф.(а.с.25-27).

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса від 10 березня 2017 року на запит суду від 9 березня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 заведена на підставі заяви ОСОБА_5 (а.с.28-30).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті своєї матері, однак не отримала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно в звязку з тим, що у неї відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця.

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, відповідачем визнано позовні вимоги ОСОБА_1, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ч.7 ст. 235 ЦПК України, при ухваленні судом рішення (у справах, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення) судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Однак, враховуючи, що позивач в позовній заяві не просить стягнути судові витрати з відповідача по справі, суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача, залишивши судові витрати за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1, 2 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, статтями 15, 57-62, 64, 174, 208, 209, 212-215, 218, 256, 259. 294 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Гнатківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту родинних відносин, та визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Встановити той факт, що ОСОБА_2, яка померла 27 грудня 2005 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, доводилася дочкою ОСОБА_3, яка померла 24 лютого 1997 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3, яка померла 24 лютого 1997 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку, розташованого в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області по вул.. Червоноармійській, 7, належний на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданий 21 травня 1987 року Гнатківською сільською радою Томашпільського району вінницької області на імя ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка померла 30липня 2008 року в с.Гнатків Томашпільського району Вінницької області.

Судові витрати залишити за позивачкою ОСОБА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Вінницької області через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_14