АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/555/2017 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Юрченко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Національного музею історії України, треті особи Міністерство культури України, Первинна профспілкова організація Національного музею історії України про визнання звільнення незаконним, стягнення заробітної плати, укладення трудового договору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 05.09.2012 працювала у відповідача на різних посадах (завідувача каси відділу обліку господарської діяльності Національного музею історії України (далі - НМІУ); провідного спеціаліста того ж відділу; завідувача відділу обліку господарської діяльності НМІУ на умовах строкового договору до повернення із відпустки по догляду за дитиною основного працівника, з 26.03.2016 - на посаді заступника головного бухгалтера (заступника завідувача відділу) відділу бухгалтерського обліку, фінансування та статистичної звітності НМІУ на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною до 3-х років). Наказом № 71/1-к від 07.04.2016 ОСОБА_3 звільнено з вказаної посади заступника головного бухгалтера (заступника завідувача відділу) відділу бухгалтерського обліку, фінансування та статистичної звітності за п.2) ст.36 КЗпП України.

Також судом установлено, що в день звільнення 07.04.2016 позивач звернулася до Генерального директора НМІУ із заявою про прийняття її на вакантну посаду заступника генерального директора з утримання, посилаючись на першочергове право заняття посади, а 11.04.2016 подала заяву про прийняття на роботу на одну із посад заступника генерального директора з інших питань, які були вакантними.

Листами від 08.04.2016 та 14.04.2016 позивача повідомлено про відсутність у штатному розписі відповідача посади заступника Гендиректора з утримання та запропоновано їй зайняття однієї з вакантних посад відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності, у якому позивач працювала до звільнення, та повідомлено перелік посад, вакантних у відділі бухгалтерського обліку, фінансування та звітності з роз'ясненням, до кого слід звернутися з питання прийняття на роботу та ознайомлення з інструкціями щодо вакантних посад.

Виходячи з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм законодавства про працю України, - суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є незаконність звільнення позивача за п.2) ст. 36 КЗпП України та зобов'язання укласти трудовий договір.

Відповідно до п. 2) ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, визначеного за погодженням сторін (пункти 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів (п.9) звільнення жінкиза п.2) ст. 36 КЗпП України, яка сама виховує і утримує дитину віком до 14 років, проводиться з обов'язковим працевлаштуванням.

Правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 була звільнена з посади завідувача відділом бухгалтерського обліку, фінансування та статистичної звітності НМІУ, на якій працювала за строковим трудовим договором - на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною до трьох років, на підставі п.2) ст.36 КЗпП України наказом №71/1-к від 07.04.2016 у зв'язку із закінченням строкового трудового договору (ас143).

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не є одинокою матір'ю, а тому не підпадає під перелік передбачених ст. 184 КЗпП України категорій жінок, не відповідає установленим обставинам справи, адже відповідно до свідоцтва про народження (ас22) вона має доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яку виховує і утримує сама.

Разом з тим установлено, що у зв'язку із звільненням ОСОБА_3 їй були запропоновані для зайняття інші посади у відповідача у відділі бухгалтерського обліку, фінансування та звітності, зокрема, посаду завідувача сектору планування та статистичної звітності тимчасово на час відсутності основного працівника (відпустка по догляду за дитиною), економіста 1 категорії сектору планування та статичної звітності на час перебування основного працівника, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною, бухгалтера 2 категорії сектору обліку господарської діяльності, касира квиткового сектору готівкового обігу, касира сектору готівкового обігу.

Зазначені обставини, встановлені судом першої інстанції, не заперечувала ОСОБА_3, яка пояснила апеляційному суду, що відмовилась від зазначених запропонованих вакантних посад у зв'язку з тим, що їй знову було запропоновано посади на строк до виходу з відпустки по догляду за дитиною основних працівників або за роботу на них передбачено менший розмір заробітної плати, ніж вона отримувала на попередній посаді. За таких обставин слід вважати, що у зв'язку із звільненням за п.2) ст. 36 КЗпП України ОСОБА_3 у відповідності до положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України відповідач пропонував зайняти вакантні посади, проте, ОСОБА_3 відмовилась від такого працевлаштування без поважних причин, що дає підстави вважати правильним висновок суду першої інстанції про дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3 з роботи за п. 2) ст. 36 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_3 на те, що її не було належним чином повідомлено про вихід на роботу основного працівника, а також, що після виходу на роботу цей працівник одразу оформив іншу відпустку і в подальшому звільнився, не дають підстав вважати порушеними норми трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3, адже їй було відомо, що закінчення відпустки по догляду за дитиною основного працівника тягне закінчення строку дії її трудового договору. За таких обставин, оскільки відпустка по догляду за дитиною є соціальною відпусткою, яка надається жінці повністю або частково до досягнення дитиною трьох років, при цьому жінка може на свій розсуд у будь-який час припинити цю відпустку, - посилання ОСОБА_3 на дані обставини не спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення її позову.

Інші доводи апеляційної скарги позивача про порушення відповідачем положень ст. 184 КЗпП України при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до аналізу доведеності обставин, що є підставами для застосування ч. 3 ст. 184 КЗпП України, проте, не мають значення для вирішення спору у зв'язку з тим, що відповідачем вжито заходів для працевлаштування позивача у зв'язку із її звільненням за п.2) ст. 36 КЗпП України, проте, ОСОБА_3 без поважних причин відмовилася від такого працевлаштування.

Оскільки спірні правовідносини регулюються ст. ст. 36,184 КЗпП України у їх системному зв'язку, а також, що факт дотримання цих норм відповідачем при звільненні позивача встановлений судом, - відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача укладення з нею трудового договору. Такий спосіб захисту прав звільненого працівника передбачений законом як наслідок незаконного звільнення за п.2) ст. 36 КЗпП України жінки, яка самостійно виховує і утримує дитину віком до 14 років, а не як самостійний спосіб захисту: у разі встановлення факту незаконного звільнення працівника вирішенню підлягає питання поновлення його на роботі, а не зобов'язання роботодавця укласти з ним трудовий договір.

Інші доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального та матеріального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна