Cправа 431/4935/16-ц
Провадження 2/431/42/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді: Пелиха О.О.,
за участю секретаря: Чесалової О.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, збереження місця роботи, посади, середнього заробітку та стягнення заборгованості по заробітній платі з дня звільнення,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі Укртелеком) про скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, збереження місця роботи, посади, середнього заробітку та стягнення заборгованості по заробітній платі з дня звільнення, в якому просив суд поновити йому строк для звернення до суду з позовом, скасувати наказ № 35-03-265 від 30.03.2016 р. про його звільнення з «Укртелеком»; поновити на раніше займаній посаді та зберегти за ним місце роботи, посаду і середній заробіток; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість по заробітній платі з дня незаконного звільнення, а саме з 30.03.2016 року по 15.11.2016 року у розмірі 14 000 грн. згідно посадового окладу та виплачувати її у подальшому згідно чинного законодавства України.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем, в порушення вимог статей 36, 119 Кодексу законів про працю України, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», винесено оскаржуваний наказ про звільнення із займаної посади у зв`язку з вступом на військову службу. Вважає такий наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Оскільки статтею 119 Кодексу законів про працю України та 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», передбачено, що громадянам України, які прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці встановлені гарантії збереження місця роботи та середнього заробітку, позивач просить визнати незаконним наказ про звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача заробіток за час вимушеного прогулу.
Позивач до суду не з`явився, надав суду заяву в якій справу просив розглянути без його участі, позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні проведеному у режимі відеоконференції заперечував щодо задоволення позовних вимог, надав до суду заперечення, в обґрунтування яких зазначили, що наведені в позові посилання позивача щодо його незаконного звільнення є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Накази Міністра оборони України по особовому складу, накази військових комісарів районних військових комісаріатів не встановлюють та не можуть встановлювати наявність особливого періоду в Україні.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.
З копії трудової книжки судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді електромеханіка лінійних споруд електрозв`язку дільниці технічного обліку та паспортизації м. Северодонецька Відділу обліку, метрології та ремонту (а.с.7-8)
30 березня 2016 року позивача було звільнено у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом (п.3 ст.36 КЗпП України) - Наказ №35-03-265 від 30.03.2016 р.(а.с.130).
25.02.2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на військову службу через Старобільський об`єднаний районний військовий комісаріат Луганської області.
Відповідно до витягу з Наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по строковій службі) від 26.02.2016 р. №53 з ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби у збройних силах України на три роки (а.с.12)
На підставі пункту 3 даного контракту, - контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки (а. с. 128-129).
Згідно витягу з Наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по строковій частині) від 28.04.2016 №83 ОСОБА_1 було призначено на посаду Начальника Радіостанції Р-140 (автомобільна) радіогрупи інформаційно телекомунікаційного вузла Луганського обласного військового комісаріату оперативного командування «схід» сухопутних військ збройних сил України, ВОС-426412 (а.с.13)
Військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_1 на адресу директора ПАТ «Укртелеком» направив повідомлення від 11.05.2016, яким повідомив, що згідно ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок та військову службу» ОСОБА_1 , який працює на даному підприємстві, був призваний на військову службу за контрактом (наказ Командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №53 від 26.02.2016 р.) та наполягав на збереженні за ним місця роботи, посади та середнього заробітку на строк відповідно до вимог чинного законодавства (а. с. 14-15).
Директор Харківської філії ПАТ «Укртелеком» відповіддю від 18.05.2016 №35-19-106 на адресу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу звільнення ОСОБА_1 зазначив, що звільнення останнього було законним (а.с.16-17)
Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у голосі України від 18.03.2014 - №49. Таким чином з 18.03.2014 по теперішній час в Україні діє особливий період.
Діюче законодавство України не ототожнює введення воєнного стану в Україні з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України.
Спірні правовідносини виникли стосовно поновлення на роботі працівника, який був призваний на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Як визначено у статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
При цьому, у частині п`ятій статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
У відповідності до частини 3 статті 1 даного Закону військовий обов`язок включає, серед іншого, проходження військової служби.
Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Пунктом 3 частини 1 статті 36 Кодекс законів про працю України встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Згідно статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з роботи) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу"; Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 105 затверджений Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
Дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи з:
18 березня 2014 р. були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період;
08 лютого 2015 р. були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану;
11 червня 2015 р. були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.
Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.
Згідно абз. 1 ст. 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» на сучасному етапі основними реальними та потенційними загрозами національній безпеці України, стабільності в суспільстві є у зовнішньополітичній сфері посягання на державний суверенітет України та її територіальну цілісність, територіальні претензії з боку інших держав.
Таким чином, з 14 квітня 2014 року розпочата антитерористична операція на території України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку для подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, яка на теперішній час не завершена.
Аналіз значених норм дає підстави дійти висновку, що країна знаходиться в кризовій ситуації, що загрожує національній безпеці, тому є всі підстави стверджувати, що позивач був призваний на службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
З огляду на вищевикладене, позивач має право користуватися гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, відповідно до вказаних вище положень нормативно-правових актів України, за позивачем, прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.
Вирішуючи питання щодо звільнення позивача із займаної посади у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, відповідач повинен був в першу чергу керуватися статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та статтею 119 Кодексу законів про працю України, а не виключно пунктом 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.
Посилання відповідача на те, що позивач фактично змінив своє місце роботи, перейшовши на службу за контрактом до лав збройних сил України за власним бажанням, та до нього не застосовується норма статті 119 КЗУпП, суд не приймає до уваги, оскільки законодавством передбачено збереження за працівником місця роботи та середнього заробітку.
Відповідно статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно статті 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідач неправомірно наказом за №35-03-265 від 30.03.2016 звільнив ОСОБА_1 з посади електромеханіка лінійних споруд електрозв`язку дільниці технічного обліку та паспортизації м. Северодонецька Відділу обліку, метрології та ремонту, у зв`язку із прийняттям на військову службу, згідно пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не забезпечено права позивача на збереження місця роботи та не забезпечено можливість реалізації встановлених законом гарантій трудових прав.
За таких обставин, є протиправним та підлягає скасуванню наказ за №35-03-265 від 30.03.2016, а ОСОБА_1 - поновленню на посаді з якої його було звільнено.
У відповідності із положеннями частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
У відповідності до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно довідки Харківської філії ПАТ «Укртелеком» №12-1-1059 від 21.11.2016 р. середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 2 737,30 гривень, середньоденний заробіток становив 136,87 гривень (а. с. 126).
Судом встановлено, що кількість робочих днів за період з 31.03.2016 до 10.01.2017 становила 202 робочих дня (березень-1, квітень 21, травень 22, червень 22, липень 21, серпень 23, вересень 22, жовтень 21, листопад 22, грудень 23, січень - 4).
Середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу становить 27 647, 74 гривень (136,87 гривень х 202 робочих днів).
Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення.
Згідно аб.8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ч.1 п.2 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайно виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Суд вважає поважними причини за яких ОСОБА_1 пропустив строки звернення до суду щодо вирішення трудового спору, а тому поновлює їх.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, з відповідача на користь держави слід стягнути 1102 грн. 40 коп. судового збору з передбачених ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставок: 551 грн. 20 коп. за вимогу немайнового характеру (скасування наказу і поновлення на роботі), 551 грн. 20 коп. за вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57-60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 223, 367 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, збереження місяця роботи, посади, середнього заробітку та стягнення заборгованості по заробітній платі з дня звільнення задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Скасувати наказ №35-03-265 від 30.03.2016 року Харківської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про звільнення ОСОБА_1 .
Поновити ОСОБА_1 на посаді електромеханіка лінійних споруд електрозв`язку дільниці технічного обліку та паспортизації м. Северодонецька Відділу обліку, метрології та ремонту Харківської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком».
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (, адреса: 61002, м. Харків, вул. Іванова (Свободи), буд. 7/9) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 31 березня 2016 року по 10 січня 2017 року) в розмірі 27 647, 74 гривень (дана сума вказана без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець).
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (, адреса: 61002, м. Харків, вул. Іванова (Свободи), буд. 7/9) на користь держави 1 102 (тисячу сто дві) гривні 40 коп. судового збору.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 2 737 (дві тисячі сімсот тридцять сім) грн. 30 коп. (зробивши відповідні відрахування) підлягає виконанню негайно.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Луганської області через Старобільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.О.Пелих