Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" березня 2017 р. Справа № 608/357/17

Номер провадження2/608/274/2017

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі: головуючого суду судді Парфенюка В. І.

з участю секретаря Южди Л.С.

позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Дацюка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чорткові справу цивільного судочинства за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи: служби в справах дітей Чортківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України малолітніх дітей без згоди батька,--

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась в суд з вищезазначеним позовом, в якому вказала, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого в них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Чортківського районного суду від 10 лютого 2017 року шлюб розірвано і після розірвання шлюбу дітей залишено проживати з матір'ю. На даний час діти проживають з нею та перебувають на її повному утриманні. Вона матеріально утримує та належним чином піклуюся про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, має намір відвезти синів за кордон в Республіку Польща для здійснення закупівель продуктів харчування, одягу та спортивного приладдя, а також на відпочинок та для розширення їх світогляду, духовного та інтелектуального розвитку, вивчення іноземної мови, але цього зробити не може, оскільки позбавлена можливості отримати згоду від батька на виїзд синів за кордон разом із матір'ю, чим порушуються конституційні права людини і громадянина, а саме обмежується вільне пересування дітей, що буде відповідати їх інтересам. Батько дітей, відповідач у справі, відмовляється добровільно надати їй дозвіл на виїзд дітей і свою відмову нічим не обґрунтовує. А тому в позовній заяві позивачка, з врахуванням уточнень позовних вимог, просить винести рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька та супроводу батька ОСОБА_3, в тому числі: у період з 1 червня 2017 року по 1 вересня 2017 року з виїздом в Республіку Польща та перебування в країнах які належать до Шенгенської зони, зокрема в Республіці Італія, для оздоровлення та розширення світогляду, в супроводі матері ОСОБА_1, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення дітей в Україну.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити з мотивів наведених в позовній заяві

Відповідач позов заперечує, не хоче щоб діти з позивачкою виїжджали за межі України, оскільки в нього є підозра, що вона назад в Україну з дітьми не повернеться. Він переживає за дітей, так як не відомо, куди конкретно позивачка з дітьми має виїхати і в яких умовах там будуть знаходитись діти, де вони будуть проживати, а тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи -- служби в справах дітей Чортківської міської ради при винесенні рішення покладається на думку суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу, від якого в них народилось двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу рішенням суду діти залишено проживати з матір'ю і на даний час вони проживають з нею.

Позивачка має намір з 1 червня по 1 вересня 2017 року виїхати з дітьми за межі України.

Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 157 Сімейного кодексу України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів ), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

В пункті 4 цих же Правил наведено перелік випадків, коли громадянин України, який не досяг 16 років, може виїхати за межі України, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, а саме за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Так, позивачка в позовній заяві вказує, що вона має намір відвезти синів за кордон в Республіку Польща, країни Шенгенської зони для здійснення закупівель продуктів харчування, одягу та спортивного приладдя.

На думку суду ціль такої поїздки дітей віком 7 та 5 років, не в повній мірі відповідає їх інтересам і суду не зрозуміло, як мета такої поїздки буде впливати на розширення їх світогляду, духовний та інтелектуальний розвиток. При цьому суд зазначає, що переїзд дітей в такому віці на значну відстань буде пов'язаний зі значними фізичними та психоемоційними навантаженнями на дитячий організм. Крім цього, суду не надано докази про те, де під час такого перебування в Республіці Польща та в інших країнах позивачка буде проживати з дітьми та в яких умовах (до матеріалів позовної заяви не долучені документи про бронювання готелів або запрошення родичів тощо).

Також позивачка в позовній заяві зазначає ще мету виїзду дітей за кордон -- це оздоровлення та відпочинок. Проте, на підтвердження таких обставини вона не вказала конкретної адреси куди саме на відпочинок має намір везти дітей, адреси курортних закладів, ваучери на поселення в готелях та інше.

Позивачка в позовній заяві та під час судового розгляду справи конкретно не вказала державу прямування так і відповідний часовий проміжок перебування дітей у цій державі, такі дані викладено в узагальненій формі: Республіка Польща, Республіка Італія, країни Шенгенської зони в період з 1 червня по 1 вересня 2017 року. В даному випадку не зазначення цих відомостей призведе до порушення прав та інтересів другого із батьків, який має право в любий час бути обізнаним про місце перебування своїх дітей, умови їх проживання та інші обставини стосовно них, з тим, щоб мати змогу своєчасно вжити відповідних заходів для захисту прав та інтересів своїх дітей, у разі неналежного виконання своїх обов'язків іншим із батьків та у разі виникнення інших непередбачуваних обставин.

Таким чином, позивачкою не обґрунтована належним чином необхідність таких поїздок упродовж зазначеного в позовній заяві періоду.

Згідно з вимогами статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням таких вимог закону позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували її звернення до батька дитини щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон, відмову або ігнорування батьком дитини надання такого дозволу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки доказів того, що відповідач відмовляв або ігнорував звернення позивачки щодо надання дозволу на виїзд дітей за кордон і взагалі що він отримував такі звернення, то і з цих мотивів правових підстав для надання дозволу на виїзд дітей за кордон не вбачається.

Позивачка не позбавлена можливості звернутися з відповідним позовом до суду з зазначенням разового виїзду, з зазначенням конкретної країни ,строку виїзду дітей або терміну перебування дітей за межами території України без згоди батька, або іншим шляхом захистити свої права.

Керуючись ст. ст. 7, 157 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, ст.ст. 10, 57, 61, 212, 213, 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,--

---

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третьої особи: служби в справах дітей Чортківської міської ради про надання дозволу на виїзд за межі України малолітніх дітей без згоди батька.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги апеляційному суду Тернопільської області через Чортківський районний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В. І. Парфенюк