Номер провадження: 22-ц/785/3276/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.

при секретарі: Поліхрановій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Овідіопольської райдержадміністрації в Одеської області про усунення перешкод у користуванні право власності та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про зобов"язання відповідача та інших осіб, не чинити перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2 та виселити відповідача та інших осіб із зазначеного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.10.2016 року залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Овідіопольської районної адміністрації Одеської області, у якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунено перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями, який належить ОСОБА_2 шляхом не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_2

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2.

В іншій частині відмовлено.

Вирішено питання стосовно судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині виселення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, як на підставу заявлених позовних вимог про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення посилався на норми Житлового Кодексу України. Проте позивачем не були надані належні та допустимі докази виникнення між сторонами житлових правовідносин. Також позивач не зміг належним чином обґрунтувати вказані позовні вимоги.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22.03.2013 року, яке належними чином зареєстроване у компетентних установах є власником спірного житлового будинку (а.с.7-9);

- у вказаному будинку, з 1999 року без реєстрації проживає ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми, які вселились у будинок у 2014 поці за згодою позивача, у якого ОСОБА_3 обіцяла придбати даний житловий будинок та просила дозволити вселитися до фактичної купівлі нею цього будинку;

- відсутні будь-які документи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з її неповнолітніми дітьми є членами сім'ї чи колишніми членами сім'ї позивача. Також відсутні відомості та докази, що ОСОБА_3 є членом сім'ї колишнього власника будинку- ОСОБА_4 (сестри позивача);

- не надано доказів того, що відповідач є наймачем житла і має право, як і власник спірного будинку, користуватися спірним житловим приміщенням;

- в липні 2016 року позивач письмово звертався до відповідача з вимогою звільнити будинок та зазначав, що відповідач порушує строк виселення про який вони вже домовлялися до цього. Даний лист позивача від 25.07.2016 року отриманий ОСОБА_3 30.07.2016 року (а. с. 16-17).

- вимога власника про звільнення належного йому будинку залишилася без виконання;

- проживання відповідача у спірному житловому буднику перешкоджає позивачу у користуванні даним нерухомим майном.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи між сторонами вже досить тривалий час існує спір і вирішити його в позасудовому порядку сторони не можуть.

Судова колегія виходить з наступного.

Невід'ємною умовою становлення правової держави є дотримання прав і свобод громадянина, особливо тих, що гарантовані Конституцією. В умовах сьогодення у суспільстві все більш зміцнюється та виходить на перший

план розуміння права на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Так, права людини, що невідривно пов'язані з житловими, встановлені та захищаються низкою нормативних актів, що діють в Україні.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Норми стст.15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Як вбачається з обгрунтування наведеного позивачем, які узгоджуються з матеріалами справи, відповідач вселилася у будинок зі згоди позивача, який розраховував при цьому на майбутню купівлю відповідачкою його будинку, яка однак так і не відбулася. За наведених обставин немає підстав вважати, що відповідач набула самостійне право користування жилим будинком позивача.

Встановиввши факт наявності у позивача права власності на майно і що позивач жодних договорів із відповідачкою щодо користування жилим будинком не укладав, дозволивши тимчасово заселитися за умови подальшого придбання відповідачкою будинку у власність, що протягом 2-х років не відбулося, позивач виявив намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, а тому вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2 відповідача без надання іншого жилого приміщення відповідають положенням ст. 16 ЦК України, а порушене право користування власністю - відновленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстнації про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом виселення відповідача не відповідає встановленим у справі обставинам і не заснований на законодавстві.

Задоволення судом вимог про зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу з одночасною відмовою у виселенні, не є належним захистом порушеного права позивача, який як раз в даному конкретному випадку і полягає в усуненні перешкоди власнику будинку через виселення відповідача, яка не будучи наймачем та членом (колишнім членом) сім'ї власника (колишнього власника) будинку, не набула самостійного або похідного права користування будинком.

Крім того, ухвалене районним судом рішення, яким відповідача зобов'язано усунути позивачу перешкоди у користування будинком без вирішення питання про виселення відповідача з спірного будинку, по суті не відновлює становище, яке існувало до порушення права власника будинку, фактично не може бути виконаним. Бездійсного та фактичного виконання судового акту, право на судовий захист є ілюзорним, на що неодноразово звертав увагу у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (Постанова Європейського суду з прав людини від 06 жовтня 2005 року у справі Шиляєв проти Російської Федерації).

Зазначених обставин та вимог законодавства районним судом не враховано.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення судова колегія виходить з наступного.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак з положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ухвалюючи власне рішення судова колегія керуючись ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», виходить з того, що відповідач не будучи наймачем та членом (колишнім членом) сім'ї власника (колишнього власника) будинку, не набула самостійного або похідного права користування будинком і її відмова звільнити належний позивачу будинок порушує право останнього на вільне користування та розпорядження його приватною власністю.

Тому вимоги позивача про усунення перешкод про зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2 та виселити відповідача із зазначеного будинку без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню.

Проте судова колегія не погоджується з вимогами про виселення з жилого будинку інших невідомих осіб, оскільки судове рішення має стосуватися лише конкретних осіб, а не взагалі будь-яких. Відповідачами можуть виступати фізичні та юридичні особи, а також держава. Основною умовою щодо участі фізичної особи є те, що вона повинна бути наділена процесуальною право - та дієздатністю.

Як вбачається з обставин, встановлених районним судом, у належному ОСОБА_2 жилому будинку, разом з ОСОБА_3 проживають неповнолітні діти, прізвища та ім'я по-батькові яких, дата народження яких не зазначена.

В даному випадку, не вбачається, що неповнолітні діти отримали самостійне або похідне (як члени сім'ї власника або наймача) право користування будинком позивача.

Крім того, неповнолітні діти, не є в розумінні ЦК України дієздатними особами і тому не можуть бути відповідачами в даній цивільній справі.

Місцем проживання дітей є законне місце проживання їх батьків, усиновлювачів (одного з них), опікунів, піклувальників тощо. Тому за наявності підстав для виселення батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, не вимагається окремого вирішення питання про виселення неповнолітніх дітей, які не мають самостійного права користування жилим приміщенням, що випливає з наявності у них окремого права власності на спірне приміщення або на частку в ньому.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 20.03.2017 року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області на праві приватної власності належить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

В засіданні судової колегії відповідач ОСОБА_3.С. пояснила, що вона кілька років тому продала квартиру у с. Великодолинському Овідіопольського району Одеської області і намагалася придбати спірний будинок у позивача. Однак з'ясувалося, що прибудинкова земельна ділянка належним чином документально не оформлена. Оскільки таке оформлення потребувало грошових витрат, вона під розписку передала позивачеві 9000 доларів США авансу і заселилася в будинок сподіваючись, що позивач якомога швидче оформить земельну ділянку і вони укладуть договір купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами і земельною ділянкою, на якій розташований будинок. На даний час земельна ділянка так і не оформлена. Якщо їй повернуть грошові кошти, які вона в якості анасу передала позивачеві, вона готова виселитися з будинку.

Позивач ОСОБА_2 в засіданні судової колегії не заперечував, що отримав в якості авансу за будинок 9000 доларів США і мав оформити документи на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння. На даний час це утруднено і тому він готовий повернути гроші відповідачці. Проте відповідач хоче будинок у власність і погрожує його спалити.

Оцінюючи всі встановлені у справі обставини, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_2 щодо зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2 та виселення відповідача із зазначеного будинку без надання іншого жилого приміщення. В решті позову в задоволенні вимог позивача щодо виселення невстановлених інших осіб слід відмовити.

У відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є інвалідом 3-ї групи, що однак не звільнює її від сплати судового збору.

Позивачем сплачено в суді першої інстанції судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., в суді апеляційної інстанції має було сплачено 110% від суми, що підлягала сплаті в суді першої інстанції, тобто 606,32 грн, але фактично сплачено 704 грн.

Враховуючи викладене, з урахуванням задоволених вимог щодо відповідача, з останнього на користь позивача підлягає стягненю судовий збір в загальній сумі 1157 грн. 52 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2

Виселити ОСОБА_3 з жилого будинку з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в загальній сумі 1157 грн. 52 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.А. Гірняк

А.І. Дрішлюк