АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Козлов Р.Ю.
№22-ц/796/1995/2017 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №757/627/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Шебуєвої В.А.,

ОніщукаМ.І.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на судовий наказ Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року в справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Печерський районний суд м. Києва 13 січня 2016 року видав судовий наказ про стягнення з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_2 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 39 116 грн 94 коп., а також стягнення з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь держави судового збору в розмірі 275 грн 60 коп.

25 квітня 2016 року Науково-дослідний економічний інститут Міністерства економічного розвитку і торгівлі України звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу, обґрунтовуючи її тим, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, вбачається спір про право.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року заяву Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про скасування судового наказу залишено без задоволення.

Не погоджуючись з судовим наказом, Науково-дослідний економічний інститут Міністерства економічного розвитку і торгівлі України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судовий наказ.

Зазначає, що заявлені стягувачем вимоги свідчать про наявність спору.

Крім того, довідка про нараховану, але не виплачену заробітну плату ОСОБА_2 видана без необхідних документів, які б підтвердили правомірність нарахування зазначеної в оскаржуваному судовому наказі суми, вона не відповідає вимогам належності та допустимості.

Також безпідставність нарахування заробітної плати встановлена проведеним Міністерством економічного розвитку і торгівлі України аудитом.

Посилається, що результати проведеного внутрішнього аудиту засвідчили, що керівництво Інституту протягом 2013-2015 років не вживало заходів з оптимізації чисельності працюючих для приведення її у відповідність до фактичних бюджетних призначень. Наслідком такої бездіяльності було утворення прихованої (кредиторської) заборгованості перед працівниками Інституту при виплаті заробітної плати, в тому числі перед ОСОБА_2 Вказана заборгованість по заробітній платі не рахувалась і не реєструвалась в органах казначейства, що в свою чергу не може утворювати бюджетну заборгованість, а відтак і відшкодовуватись за рахунок бюджетних коштів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

У п. п. 9, 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23 грудня 2011 року роз'яснено, що наявність спору про право (пункт 2 частини третьої статті 100 ЦПК), яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Крім того, мають ураховуватися обставини, якщо із доданих документів вбачається, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов'язок перед заявником (кредитором); із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні (частина третя статті 267 Цивільного кодексу України). Разом із тим лише той факт, що договірні зобов'язання (наприклад, у частині оплати заборгованості телекомунікаційних послуг чи послуг телебачення і радіомовлення) не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.

Якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати (пункт 1 частини першої статті 96 ЦПК), судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати (Закон України від 24 березня 1995 року N108/95-ВР "Про оплату праці", Закон України від 19 жовтня 2000 року N2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"). До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання. При цьому частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_2 надав копію трудової книжки, що підтверджує його перебування у трудових відносинах з Науково-дослідним економічним інститутом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, та копію довідки про заробітну плату №112 від 29.12.2015 року, згідної якої розмір заборгованості по заробітній платі становить 39 116 грн 94 коп. (а.с. 4-8)

Отже, з урахуванням обставин справи, що підтверджені належними та допустимим доказами, зокрема, довідкою про заробітну плату ОСОБА_2, яка свідчить про безспірність заявленої вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі судового наказу.

В апеляційній скарзі Науково-дослідний економічний інститут посилається, що довідка про нараховану, але не виплачену заробітну плату видана без необхідних документів, які б підтвердили правомірність нарахування зазначеної в оскаржуваному судовому наказі суми, вона не відповідає вимогам належності та допустимості.

У силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, апелянтом не надано доказів на підтвердження того, що довідка №112 від 29.12.2015 року не відповідає вимогам належності та допустимості, оскільки дана довідка містить інформацію про розмір заборгованості по заробітній платі, до того ж остання підписана головним бухгалтером Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України ОСОБА_3

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що безпідставність нарахування заробітної плати встановлена проведеним Міністерством економічного розвитку і торгівлі України аудитом.

Так, відповідно до змісту Аудиторського звіту про результати проведення позапланового внутрішнього аудиту ефективності діяльності Науково-дослідного економічного інституту №5201-03/3 від 18 березня 2016 року (а.с. 25-78) в зв'язку із використанням бюджетних коштів на оплату праці без належних нормативно-правових підстав, з порушеннями, пов'язаними з неналежним веденням бухгалтерського обліку, планування витрат на оплату праці з порушенням чинного законодавства, неефективного управління і використання бюджетних коштів, несвоєчасним та не в повній мірі вжиттям заходів щодо забезпечення економії бюджетних коштів, враховуючи скорочення видатків у 2014 році, НДЕІ станом на 01.01.2015 року утворилась заборгованість по заробітній платі у сумі 938,7 тис. грн, яка є не бюджетною заборгованістю, так як утворена шляхом взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України. У 2015 році внаслідок прийняття необґрунтованих управлінських рішень, неефективного управління бюджетними коштами, недоліків у плануванні, неефективного використання бюджетних коштів через відсутність обґрунтованого прогнозування і планування, заборгованість по заробітній платі та стипендіях, утворена шляхом взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань, збільшилась до 1 346,3 тис. грн станом на 01.01.2016 року

Наведені в аудиторському звіті обставини не свідчать про існування спору про право між роботодавцем Науково-дослідним економічним інститутом та працівником ОСОБА_2, так як допущені посадовими особами Науково-дослідного економічного інституту порушення положень бюджетного законодавства України щодо планування витрат на оплату праці не скасовують обов'язку роботодавця провести оплату праці працівникам за виконану ними роботу.

Також встановлені в аудиторському звіті обставини не підтверджують той факт, що ОСОБА_2 не має право на отримання заробітної плати за виконану роботу або що заробітна плата у пред'явленому розмірі вже отримана, або що заробітна плата не нарахована у зв'язку з невиконаною працівником роботою.

Колегія суддів погоджується з поясненнями ОСОБА_2 про те, що заява про скасування судового наказу не містить посилання на докази, які б свідчили про повну або часткову необґрунтованість його вимог, а також посилання на докази, якими боржник обґрунтовує свої заперечення проти його вимог.

Під час розгляду заяви про скасування судового наказу боржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування спору про право.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки всі вони були предметом дослідження в суді першої інстанції і суд дав їм правову оцінку.

Судовий наказ відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України відхилити.

Судовий наказ Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва