Справа № 750/2570/15-ц Провадження № 22-ц/795/751/2017 Головуючий у I інстанції -Рахманкулова І. П. Доповідач - Мамонова О. Є.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, третя особа - ОСОБА_1, -

У С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 червня 2011 року в сумі 32900 грн. (тридцять дві тисячі дев'ятсот гривень) та 329 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики відмовити, посилаючись на те, що рішення є необґрунтованим і незаконним, таким що не відповідає обставинам справи та ґрунтується лише на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції проігнорував приписи ч. 4 ст. 201 ЦПК України та не зупинив провадження у справі не зважаючи на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2017 року було відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

Заявниця зазначає, що автомобіль марки Hyundai i30 1.6 Comfort AT, д.н. НОМЕР_1, на придбання якого було укладено договір позики, було набуто за час перебування її у шлюбі із ОСОБА_3 за спільні кошти сім'ї (набуті за роки подружнього життя), її особисті заощадження та її особисті кошти.

За твердженнями ОСОБА_1 оспорюваний договір містить ознаки фіктивності, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів.

Крім того, на думку заявниці, договір позики містить елементи договору застави, а тому мав бути посвідчений нотаріально.

Також заявниця наголошує на тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що своєї згоди ОСОБА_1 на укладення договору позики від 29.06.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надавала. Зазначений правочин не було здійснено в інтересах сім'ї, а грошові кошти, які ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2, на потреби сім'ї не використовувалися.

ОСОБА_3 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу та ОСОБА_2 у письмових поясненнях просять апеляційний суд відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишити оскаржуване рішення суду без змін, вважаючи, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційної порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, за яким відповідач у встановлений строк кошти не повернув, відповідач позов визнав, рішенням суду договір позики не визнаний недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом по справі встановлено, що 29 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого позивач надала у позику відповідачу грошові кошти на придбання автомобіля Hyundai i30 1.6 Comfort AT у сумі 152900 грн на строк до 29 червня 2021 року.

Згідно п. 1.2.2. договору позики факт передачі позикодавцем суми грошей за договором позики засвідчується підписанням позичальником цього договору, після чого претензії позичальника з приводу передачі йому позикодавцем грошових коштів не можуть вважатись обґрунтованими. Сторони погодили, що після підписання ними даного договору додаткове оформлення розписки про передачу грошових коштів не є обов'язковим.

Пунктом 5 (5.1, 5.2, 5.3) вказаного договору передбачено повернення позики частинами, а саме 50000 грн до 01.11.2014; 50000 грн до 01.11.2017; 52900 грн до 29.06.2020.

Згідно п. 10 договору позики за порушення позичальником зобов'язань в повернення позики (в т.ч., але не обмежуючись, будь-якого із зобов'язань, визначених пунктами 5, 5.1, 5.2, 5.3 даного договору) позикодавець має право вимагати дострокового повернення суми позики, сплати штрафу і пені та відшкодування шкоди в повному обсязі. У такому випадку позичальник повинен повернути всю суму позики в строк, визначений позикодавцем.

Пунктом 10.1 сторони передбачили, що в рахунок погашення заборгованості за даним договором позичальник має право передати у власність позикодавцю майно, на придбання якого надавалась позика за цим договором. Оцінка такого майна здійснюється за згодою сторін. Якщо після проведення сторонами оцінки майна, яке передається в рахунок погашення боргу за даним договором, виявиться, що його вартість є меншою ніж сума боргу, то позичальник повинен доплатити позикодавцю відповідну суму.

У зв'язку з тим, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, кошти в строки, передбачені договором не повернув, сторони 10 грудня 2014 року склали акт передання-приймання майна в рахунок погашення боргу за договором позики, за яким відповідач в рахунок погашення неповернутої суми позики передав у власність позивача автомобіль Hyundai i30 1.6 Comfort AT, який сторони оцінили у 120000 грн. Вказаним актом також було передбачено, що залишок неповернутої позики за договором від 29 червня 2011 року становить 32900 грн, яку відповідач протягом одного місяця з моменту підписання акту має повернути позивачу.

Оскільки залишок коштів відповідач не повернув, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Під час розгляду вказаної справи, третьою особою ОСОБА_1, яка є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_3, було оспорено в судовому порядку договір позики від 29 червня 2011 року. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 29.06.2011, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Як визначено статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 4 статті 174 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що зобов'язання відповідачем за договором позики належним чином не виконано, договір позики є дійсним, а також обставину визнання відповідачем позову за відсутності її суперечності закону та порушення при цьому прав та інтересів інших осіб, районний суд ґрунтовно задовольнив позов ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у справі до розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, не можуть братися до уваги апеляційним судом, оскільки згідно приписів п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦПК України провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Зазначення заявниці про те, що автомобіль марки Hyundai i30 1.6 Comfort AT, д.н. НОМЕР_1, який був переданий в рахунок частини боргу за договором позики відповідачем позивачці, був набутий за спільні кошти сім'ї (набуті за роки подружнього життя), її особисті заощадження та її особисті кошти, не мають правового значення у даному спорі, оскільки вказаний автомобіль не є предметом спору.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір позики містить ознаки фіктивності, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, спростовуються рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 16 грудня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 29.06.2011. До того ж, відповідно до п 1.2.2 договору позики від 29 червня 2011 року факт передачі ОСОБА_2 суми грошей засвідчується підписанням позичальником ОСОБА_3 цього договору; сторони погодили, що після підписання ними договору додаткове оформлення розписки про передачу грошових коштів не є обов'язковим.

Посилання апеляційної скарги на те, що договір позики містить елементи договору застави, а тому мав бути посвідчений нотаріально, є хибними, оскільки даним договором передбачено право позичальника (боржника) ОСОБА_3 передати у власність позикодавцю автомобіль в рахунок погашення заборгованості, в той час, як за договором застави відповідно до положень частини 1 статті 572 ЦК України таке право, у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, надається кредитору.

Доводи заявниці щодо ненадання нею згоди на укладення договору позики від 29.06.2011, вчинення зазначеного правочину не в інтересах сім'ї та використання грошових коштів, отриманих ОСОБА_3 від ОСОБА_2 не на потреби сім'ї, підтверджують пояснення відповідача, що він особисто отримав від позивачки позику на власні (особисті) потреби, а тому має нести особисту відповідальність за невиконання зобов'язань за вказаним договором.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 20 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий:Судді: