Справа № 755/7217/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарях Іова О.О., Івашко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ТОВ «ЛВ-Холдинг» про визнання незаконним рішення Київської міської ради та визнання недійсними договорів, укладених на його виконання, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ТОВ «ЛВ-Холдинг» про визнання незаконним рішення Київської міської ради та визнання недійсними договорів, укладених на його виконання посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради від 12.11.2013 року № 641/10129 поновлено на 5 років договори оренди земельних ділянок від 24.10.2007 року № 66-6-00424 та від 19.12.2005 року № 66-6-00312 (з урахуванням договорів про внесення змін 10.04.2006 № 66-6-00340 та від 24.10.2007 № 66-6-00425) (кадастрові номери НОМЕР_1, НОМЕР_2), укладені між Київською міською радою та ТОВ «ЛВ-Холдинг» для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу у складі об»єктів житлового, громадського, торговельно-розважального призначення і готельного комплексу з паркінгами та спортивно-оздоровчої бази на АДРЕСА_1 Спірні земельні ділянки є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності на яких, зокрема, забороняється будь-яке будівництво відповідно до законодавства України. На виконання цього рішення між сторонами було укладено договір оренди земельних ділянок від 19.12.2005 року ( 66-6-00312. До складі цієї земельної ділянки увійшла земельна ділянка площею 1,52 га та Русанівській набережній, яку пунктом 1 цього рішення було виключено з переліку озеленених територій загального користування м. Києва. Відповідно до правил утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 29.07.1994 № 70, чинних на момент прийняття вказаного рішення, набережна - це озеленена та благоустроєна транспортна та пішохідна магістраль вздовж берега річки і водоймища. Таким чином, земельна ділянка площею 1,52 га безумовно належить до прибережної захисної смуги лівого берегу річки Дніпро. У пункті 5.2. цього рішення містяться посилання на висновки погоджувальних органів, які надавалися ТОВ «ЛВ-Холдинг» до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,17 га на АДРЕСА_1. У висновку органу архітектури зазначав про необхідність розроблення та погодження містобудівного обґрунтування внесення змін до містобудівної документації для прийняття Київською міською радою рішення про внесення змін до Генерального плану міста Києва щодо вилучення територій з категорії зеленої зони загального користування та переведення її до території громадської та житлової забудови.Тобто, у висновку органу архітектури йшла мова про необхідність зміни цільового призначення земельної ділянки площею 2,17 га для можливості її використання під розміщення житлової та громадської забудови шляхом розроблення, погодження містобудівного обґрунтування та внесення змін до Генерального плану міста Києва. Цей висновок підтверджує належність земельної ділянки площею 2,17 га до прибережної захисної смуги лівого берегу річки Дніпро, тобто її належність до складу земель водного фонду та рекреаційного призначення, а також до зони охоронюваного ландшафту.Оскаржуваним рішенням договори оренди спірних земельних ділянок були поновлені строком на 5 років.Цільове призначення спірних земельних ділянок відповідно до оскаржуваного рішення - житлова та громадська забудова, відповідно до Генерального плану міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.02 № 370/1804 - землі водного фонду та рекреаційного призначення, зона охоронюваного ландшафту. Як вбачається з оскаржуваного рішення, договори оренди спірних земельних ділянок були поновлені для здійснення будівництва, що суперечить зазначеним нормам.спірні земельні ділянки на момент прийняття Київською міською радою оскаржуваного рішення, мали статус природоохронного об'єкту, знаходилися в межах прибережних захисних смуг та в зоні охоронюваного ландшафту, тобто відносилися до земель водного фонду та рекреаційного призначення з обмеженим режимом використання. Таким чином, оскаржуване рішення суперечить статтям 52, 61 Земельного кодексу України, статті 89 Водного кодексу України, статті 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статті ЗО Закону України «Про охорону :культурної спадщини», рішенню Київської міської ради від 19.01.2005 р. № 806/3381 «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 р. та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», рішенню виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 (із змінами, внесеними і розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної І адміністрації) від 17.02.2002 № 979.)Однією з умов договорів оренди земельних ділянок є обов'язок орендаря взяти »часть у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури (пункт 8.4) та яку ТОВ «ЛВ-Холдинг» на момент прийняття оскаржуваного рішення не виконало.Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2011 у справі № 35/69 задоволено позов заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ТОВ «ЛВ-Холдинг» про стягнення заборгованості по сплаті пайових внесків на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва в розмірі 6450830,00 грн. відповідно до договору від 16.05.2008 № 256. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 20.12.2011 у справі № 35/69 частково задоволено апеляційну скаргу ТОВ «ЛВ-Холдинг». Скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 27.04.2011 р. по справі № 35/69 в частині стягнення 382854,39 грн. пені та прийнято в цій частині нове рішення: в позові заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Головного управління економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради до ТОВ «ЛВ-Холдинг» про стягнення 382854,39 грн. пені відмовити. 12.01.2012 Господарським судом міста Києва видано судовий наказ.Згадані вище судові рішення доводять факт ухилення ТОВ «ЛВ-Холдинг» від виконання передбачених пунктом 8.4 обов'язків за умовами договорів оренди спірних земельних ділянок, у зв 'язку з чим ТОВ «ЛВ-Холдинг» не набуло переважного права оренди спірних земельних ділянок. З преамбули оскаржуваного рішення, ТОВ «ЛВ-Холдинг» 25.06.2012 звернулося до Київської міської ради з листами-зверненнями № 15/06-12 та № 16/06-12. Оскаржуване рішення було прийнято 13.11.2013, тобто через рік після спливу строку договорів.

Частина шоста статті 33 цього Закону встановлює порядок укладання договору оренди земельної ділянки у тих випадках, коли орендодавець не прийняв рішення щодо поновлення договору оренди у місячний строк та не заперечив у поновленні договору оренди протягом місяця після закінчення строку договору.

За таких обставин договір оренди укладається з уповноваженим керівником, у даному випадку, органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом місцевого самоврядування.

Отже, поновлюючи договори оренди спірних земельних ділянок, Київська міська рада j діяла не у спосіб, передбачений Законом України «Про оренду землі», чим порушила вимоги І частини шостої його статті 33, а отже вийшла за межі наданих їй повноважень. Законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення у Київської міської ради не було, поновлюючи договір, остання вийшла за межі наданих їй законом повноважень та діяла не у визначений законом спосіб, внаслідок чого порушила правові засади діяльності органу місцевого самоврядування, передбачені частиною другою статті 19 Конституції України, статтею 4, частиною третьою статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Також оскаржуване рішення не відповідає принципам відповідальності перед територіальною громадою, оскільки обставини набуття ТОВ «ЛВ-Холдинг» права оренди спірних земельних ділянок свідчать про перевагу приватного інтересу над суспільним.

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини другої статті 792 цього Кодексу відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Стаття 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент укладання оскаржуваних договорів) визначала істотні умови договору оренди, серед яких,існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки. Частиною другою цієї статті установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних договорів оренди, останні не містять обмежень у використанні спірних земельних ділянок, передбачених статтями 52, 61Земельного кодексу України, статтею 89 Водного кодексу України, статтею 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статтею ЗО Закону України «Про охорону культурної спадщини», рішенням Київської міської ради від 19.01.2005 р. № 806/3381 «Про затвердження Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 р. та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 (із змінами, внесеними розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.02.2002 № 979.)

Спірні земельні ділянки є об'єктами права власності українського народу.

Внаслідок прийняття Київською міською радою незаконного рішення, ТОВ «ЛВ-Холдинг» знищить природний об'єкт, чим порушить моє право користуватися ним.

В подальшому представниками позивача було доповнено підстави. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, яким орендодавець забов»язаний за плату передати орендареві земельну дялінку у володіння і користування на певний строк, а орендар забов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов догвору та вимог земельного законодарства.За весь час перебування зазначених земельних ділянок в оренді ТОВ «ЛВ-Холдинг» та до весни 2013 року на земельних ділянках не велися жодних робіт і вони жодним чином не використовувалися, тобто не використовувалися за своїм цільовим призначенням. Таким чином, відповідач прямо порушував цільове призначення та умови використання земельних ділянок, тобто порушив істотні умови договорів.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просять суд: визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 13.11. 2013 № 641/10129 «Про поновлення товариству з обмеженою відповідальністю «ЛВ-Холдинг"» договорів оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу у складі об'єктів житлового, громадського, торговельно-розважального призначення і готельного комплексу з паркінгами та спортивно-оздоровчої бази на АДРЕСА_1»; Визнати недійсним договір про поновлення договору оренди земельної ділянки, укладений 28.01.2014 між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВ-Холдинг», зареєстрований Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 08.01.2014 р. за № 29 у книзі записів державної реєстрації договорів; визнати недійсним договір про продовження оренди земельної ділянки, укладений між Київською міською радою та товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВ-Холдинг», зареєстрований Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28.01.2014 р. за № 30 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні позов не визнав та просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що по-перше, позивач не має права на позов, оскільки у позивача відсутні порушені,

невизнані або оспорювані права, які підлягають захисту, в зв'язку з прийняттям

спірного рішення Київської міської ради або укладенням спірних договорів. По-друге, право на оскарження правомірності правочину має або одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. Позивач ОСОБА_1 не є заінтересованою особою, яка мас право на оскарження договорів про поновлення договорів оренди. По-третє, Договори про поновлення договорів оренди відповідають чинному законодавству та є правомірними правочинами.

Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача 1, представника відповідача 2, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, що рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 року № 68/1902 "Про зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок ТОВ "ЛВ-Холдинг" для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу у складі об'єктів житлового, громадського, торговельно-розважального призначення і готельного комплексу з паркінгами та спортивно-оздоровчої бази на АДРЕСА_1" передано ТОВ "ЛВ-Холдинг" у короткострокову оренду на 5 років земельні ділянки загальною площею 1,2612 га для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу у складі об'єктів житлового, громадського, торговельно-розважального призначення і готельного комплексу з паркінгами та спортивно-оздоровчої бази на АДРЕСА_1, у тому числі: земельну ділянку № 2 площею 0,8688 га (в межах прибережних захисних смуг); земельну ділянку № 3 площею 0,3924 га (в межах червоних ліній) - за рахунок земель, відведених відповідно до рішення Київської міської ради від 29.11.2005р. № 522/2983 "Про передачу земельних ділянок товариству з обмеженою відповідальністю "ЛВ-Холдинг" для будівництва, експлуатації та обслуговування об'єктів житлового, громадського, торговельно-розважального та готельного комплексу на АДРЕСА_1 " та право користування якими посвідчено договором оренди земельних ділянок від 19.12.2005 № 66-6-00312.

В подальшому, на підставі вищезазначеного рішення Київської міської ради від 26.07.2007 р. № 68/1902 між ТОВ "ЛВ-Холдинг" та Київською міською радою укладені договори оренди земельних ділянок, які в наступному поновлені на підставі рішення Київської міської ради від 13.11.2013р. № 641/10129 "Про поновлення ТОВ "ЛВ-Холдинг" договорів оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу у складі об'єктів житлового, громадського, торговельно-розважального призначення і готельного комплексу з паркінгами та спортивно-оздоровчої бази на АДРЕСА_1 ".

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі ст. ст. 13, 19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Тобто, відносини з приводу оренди земельної ділянки регулюються як ЦК України так і Законом України «Про оренду землі», який є спеціальним законом по відношенню до загальних норм ЦК України.

Стаття 1 Закону України «Про оренду землі» зазначає, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про оренду землі» - договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. о листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. У разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою, п'ятою, шостою, восьмою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку. З дня, коли орендарю стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця або територіальної громади,перебіг зазначених строків продовжується з урахуванням строку, що минув до їх зупинення. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

На виконання вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» після закінчення строку дії вищезазначених Договорів оренди ТОВ «ЛВ-Холдинг» як орендар повідомив листами № 15/06/2012, 16/06-12 від 25/06/2012 року Київську міську раду до про намір поновити Договори оренди.

Після закінчення строку Договорів оренди ТОВ «ЛВ-Холдинг» продовжував користуватися земельними ділянками, а заперечень орендодавця Київської міської ради протягом одного місяця після закінчення строку Договорів оренди не надійшли.

За таких обставин Договори оренди вважаються поновленими на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договорами.

В цьому випадку з Київською міською радою повинні бути укладені Додаткові угоди про поновлення договорів оренди.

Верховний суд України в Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України зазначив, що можна погодитися з практикою судів, які відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» вважають укладеною додаткову угоду до договору оренди землі про поновлення цього договору у разі непідписання її орендодавцем, якщо орендар не пізніше ніж за місяць до закінчення строку договору направив орендодавцю лист-повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди і після спливу строку договору продовжує користуватися земельною ділянкою, а орендодавець протягом місяця після спливу строку договору не висловив заперечень проти додаткової угоди і пропозицій про зміну договору. За цих умов згідно із ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду» договір оренди вважається продовженим на той самий строк і на тих саме умовах, які передбачалась договором, з мовчазної згоди орендодавця. Відомості про наявність додаткової угоди необхідні для її державної реєстрації.

Рішення Київської міської ради від 13/11/2013 року № 641/10129 «Про поновлення ТОВ «ЛВ-Холдинг» договорів оренди земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу у складі об'єктів житлового, громадського, торговельно-розважального призначення і готельного комплексу з паркінгами та спортивно-оздоровчої бази на АДРЕСА_1».

Так, на виконання вказаного рішення укладені договори про поновлення вищезазначених договорів оренди, а саме: договір про поновлення Договору оренди земельної ділянки від 28.01.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем'яненко Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 30, щодо оренди земельної ділянки площею 3924 кв.м та договір про поновлення Договору оренди земельної ділянки посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем'яненко Т.М., 24 жовтня 2007 р. за реєстровим № 2967, від 28.01.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем'яненко Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 29, щодо оренди земельної ділянки площею 8688 кв.м.

Верховний суд України в постанові від 14 лютого 2012 року, а також у постановах від 11.11.2014 р. у справі № 21-493а14 та від 09.12.2014 р. у справі № 21-308а14 зазначив, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України, міськрада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин. У відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що рішення Київської міської ради від 13.11.2013 р. № 641/10129 прийнято в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом, а тому відсутні підстави для його визнання незаконним.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди, місце розташування та розмір земельної ділянки, строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків і порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди, умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцю, існуючі обмеження, обтяження, щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди, відповідальність сторін.

Зазначені істотні умови договору передбачені також Типовим договором оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 220 від 03 березня 2004 року. Відсутність у договорі оренди земельної ділянки однієї з істотних умов цього правочину відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та ст.8 Постанови Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року «Про затвердження порядку реєстрації договорі оренди землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди землі, а також для визнання договору недійсним. Орган державної реєстрації при проведенні державної реєстрації зобов'язаний перевіряти відповідність змісту договору вимогам чинного законодавства.

Так, оспорювані договори повністю відповідають вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а тому підстав для визнання їх недійсними судом не встановлено.

Окремо слід звернути увагу на наступне.

ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» пунктом 11 роз»яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі статтями 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Таким чином, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, здійснюючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тож, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Позивачемне зазначено, які конкретно цивільні права та охоронювані законом інтереси позивача порушені спірним рішенням Київської міської ради або укладенням спірних договорів про поновлення договорів оренди та діями відповідачів

Верховний суд України в постанові від 11.05.2016 р. по справі за № 6-806цс16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

За таких обставин, відсутність у ОСОБА_1 порушених цивільних прав чи обов'язків у зв'язку із прийняттям спірного рішення Київської міської ради або укладенням спірних договорів про поновлення договорів оренди не породжує для неї і права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

Так, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), е підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено, а судом не встановлено, порушеного права позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 13, 19, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 203,215,626-628 ЦК України,ст.ст. 1, 13, 15,33 Закону України «Про оренду землі», ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Київської міської ради, ТОВ «ЛВ-Холдинг» про визнання незаконним рішення Київської міської ради та визнання недійсними договорів, укладених на його виконання відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2017 р., якою зобов`язано припинити проведення земляних, підготовчих та будівельних робіт на земельних ділянках з кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які розташовані між АДРЕСА_1 Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛВ- Холдинг» (Код ; 01004, м Київ вул. Басейна, 6).

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О.Яровенко