Справа № 359/8220/14-ц Головуючий у І інстанції Величко В. П.
Провадження № 22-ц/780/16/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 02.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

2 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення майна та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками ,-

встановила:

У серпні 2014 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на таке.

Позивач ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянок площею 0,1197 га та площею 0,0628 га, розташованих за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Старз».

Власник сусідніх земельних ділянок, відповідач ОСОБА_2, без дозволу позивача встановила паркан на земельній ділянці позивача площею 0, 1197 га, чим самовільно зайняла 0,0051 га вказаної земельної ділянки позивача.

Також відповідач встановила ворота для проїзду власних автомобілів на землях загального користування, що прилягають до земельної ділянки позивача та перекривають позивачеві проїзд до земельної ділянки площею 0,0628 га. На вказаних воротах відповідач встановила замок та не дозволяє позивачу проходити до своєї земельної ділянки.

З огляду на викладене, позивач просила суд визнати неправомірними дії відповідача по встановленню парканів та воріт та зобовязати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно встановленого паркану, воріт та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1197 га та земельною ділянкою, що розташована та прилягає до земельної ділянки площею 0,0628 га, власником яких є ОСОБА_3

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року позов задоволено.

Визнано неправомірними дії ОСОБА_2 по встановленню парканів та воріт.

Зобовязано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно встановленого паркану, воріт та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0, 1197 га серія ЯЕ № 105347, та земельною ділянкою, що розташована та прилягає до земельної ділянки площею 0,0628 право власності на яку посвідчено державним актом серії ЯЙ № 949567, отриманого на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації, власником яких є ОСОБА_3, розташованих за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Старз».

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, про відмову в позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги за відсутності належних доказів факту побудови відповідачем паркану на земельній ділянці позивача. Так, складені Державною інспекцією сільського господарства 7 липня 2014 року акти складені поза межами повноважень, інші докази накладення земельних ділянок відсутні.

Також суд безпідставно виходив з того, що саме відповідач на землях загального користування встановила ворота, які перешкоджають достпу позивачеві до її земельної ділянки, враховуючи, що свідок ОСОБА_4, показання якого суд розцінював як доказ, в суді першої інстанції не допитувався .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянок, площею 0, 0628 га, кадастровий номер :04:001:1431, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 949567 та площею 0,1197 га, кадастровий номер :04:001:0320, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 105347, які отримано відповідно на підставі розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 21.12.2012 року № 4789, та на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 12.10.2006 року №7463 (а.с.9-10, т.1).

Відповідач ОСОБА_2 є власником сусідніх земельних ділянок земельних ділянок площею 0,1201га кадастровий номер :04:001:0727, та площею 0,0800 га, кадастровий номер :04:001:0726, що придбані на підставі договорів купівлі-продажу від 15 листопада 2000 року та 8 червня 2007 року відповідно ( а.с.194-195, т.2).

Вказані земельні ділянки, що належать сторонам на праві власності, розташовані за адресою: Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада, СТ «Старз».

Задовольняючи позов в частині знесення паркану, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 самочинно встановила паркан на земельній ділянці позивача площею 0, 1197 га, тому паркан підлягає знесенню як такий, що порушує право власності позивача на цю земельну ділянку.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Так, в акті обстеження земельної ділянки від 07 липня 2014 року за №04-19/49, складеним старшим державним інспектором сільського господарства в Київській області, за участю ОСОБА_3 вказано, що частину земельної ділянки площею 0,0051га із земельної ділянки площею 0,1197га, яка належить ОСОБА_3, самовільно зайнято ОСОБА_2 Земельна ділянка огороджена цегляним парканом. У акті зазначено, що викладене підтверджується збірним кадастровим планом, однак його до акту не додано (а.с.11, т.1).

Збірний кадастровий план, виготовлений ТОВ «Земельна імперія» (коли і за яких обставин виготовлено цей збірний кадастровий план даних у справі немає), не містить даних про самовільне зайняття ОСОБА_2 частини земельної ділянки позивача ( а.с.134, т.1).

Колегія суддів критично відноситься до вказаного акту обстеження земельної ділянки від 07 липня 2014 року за №04-19/49, оскільки він не містить жодних графічних матеріалів, обмірів земельних ділянок а також вихідних даних, на підставі яких інспектор зробив висновок про те, що частину земельної ділянки площею 0,0051га із земельної ділянки площею 0,1197га, яка належить ОСОБА_3, самовільно зайнято ОСОБА_2

Підтвердженням необєктивності висновків старшим державним інспектором сільського господарства , викладених у вказаному акті, є і висновок судової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертиз № 12442/16-41/21419/16-43, складеного 19 грудня 2016 року експертами КНІСЕ.

Відповідно до вказаного висновку, внаслідок встановлення паркану, межі земельних ділянок кадастровий номер :04:001:0727 площею 0,1201 га та кадастровий номер :04:001:0726 площею 0,0800, що належать ОСОБА_2, згідно координат поворотних точок (кутів) меж земельних ділянок, що наявні в матеріалах справи № 22ц-780/677/16 ( а.с.192,193) частково накладаються на межі земельної ділянки площею 0,1197 га, кадастровий номер :04:001:0320, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ЯЕ № 105347, згідно координат поворотних точок (кутів) меж земельної ділянки наданих Бориспільському міськрайонному суду Київської області управлінням Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області листом від 19 січня 2016 року № 9-1006-99.2-83/2-16 ( том 2 а.с.178).

При цьому, у зв»язку з тим, що межі земельної ділянки кадастровий номер :04:001:0320, згідно координат наданих Бориспілському міськрайонному суду Київської області управлінням Дергеокадатсру у Бориспільському районі Київської області листом від 19 січня 2016 року № 9-1006-99.2-83/2-16 ( том 2 а.с.178), не співпадають з межами цієї земельної ділянки згідно координат, визначених при розробленні у 2006 році технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту, що посвідчує право власності на земельну ділянку для садівництва при переоформленні ОСОБА_3 в с/т «Старз» Гнідинської сільської ради Бориспілського району Київської області (том 2 а.с.233,253) не вбачається можливим встановити, чи має місце накладення, шляхом встановлення паркану на земельні ділянці ОСОБА_3, меж земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:0727, :04:001:0726, які належать ОСОБА_2. на межі земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:0320, яка належить ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ЯЕ № 105347 згідно координат цієї земельної ділянки, визначених у 2006 році при розробці вказаної документації із землеустрою.

Отже, в наданих суду технічних документаціях земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0320, яка належить ОСОБА_3 має різні координати, тому достовірно встановити її межі та факт їх порушення з боку відповідача ОСОБА_5 шляхом встановлення паркану неможливо.

Ураховуючи вказані матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_3 на підтвердження того, що частину належної їй земельної ділянки ділянка з кадастровим номером :04:001:0320, площею 0,0051га самовільно зайнято ОСОБА_2, не надано належних і допустимих доказів, тому висновок суду першої інстанції про порушення прав позивача як землекористувача не ґрунтується на матеріалах справи.

Оскільки судом першої інстанції рішення ухвалено за неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин порушення меж земельної ділянки позивача з боку відповідача шляхом встановлення паркану на земельні ділянці позивача з кадастровим номером :04:001:0320, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Надані 01 лютого 2017 року позивачем ОСОБА_3 нові докази через канцелярію суду колегія суддів не досліджує в силу вимог ч.2 ст. 303 ЦПК України, оскільки позивачем не зазначено поважні причини неподання їх до суду першої інстанції.

Крім того, ухвалюючи рішення про знесення самочинно збудованих воріт, суд першої інстанції вказав, що доступ до земельної ділянки позивача перекрито металевою сіткою, воротами та бетонними блоками, що підтверджується свідченнями голови правління СТ «Старз» ОСОБА_4 та визнанням цих обставин відповідачем, тому суд зобов»язав відповідача ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно встановлених воріт.

При цьому суд першої інстанції не з»ясував, на якій саме земельні ділянці встановлено ворота, що обмежують доступ до земельної ділянки позивача.

Так, згідно акту обстеження земельної ділянки від 07 липня 2014 року за №04-19/50, складеного старшим державним інспектором сільського господарства в Київській області, земельна ділянка площею орієнтовно 0,1080га, яка прилягає до ділянки ОСОБА_3 загороджена воротами та металевою сіткою. Доступ до земельної ділянки перекрито бетонними блоками (а.с.12, т.1).

Із даного акту слідує, що ворота встановлено на земельні ділянці , що прилягає до земельної ділянки позивача, а не на земельній ділянці позивача.

Обставини встановлення воріт на дорозі загального користування садового товариства «Старз», що прилягають до земельної ділянки позивача з кадастровим номером :04:001:1431, визнані сторонами і підтверджується матеріалами справи, зокрема, висновком експертизи судової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертиз № 12442/16-41/21419/16-43, складеного 19 грудня 2016 року експертами КНІСЕ.

За таких обставин, відсутні підстави до задоволення позовних вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки позивача шляхом знесення самочинно встановлених воріт, оскільки ворота встановлені на земельній ділянці не позивача, а на землях загального користування садового товариства «Старз».

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Пред»являючи позов до відповідача ОСОБА_2 про знесення воріт, встановлених на землях загального користування садового товариства «Старз» позивач не довела, що саме відповідач встановила ці ворота і таким чином чинить перешкоди у користуванні своєї земельною ділянкою.

Зокрема, акт обстеження земельної ділянки від 07 липня 2014 року за №04-19/50 не містить даних про те, що саме відповідач ОСОБА_2 встановила ворота. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 стверджувала, що вона цього не робила.

В матеріалах справи є заява ОСОБА_6 про те, що на землі садівницького товариства «Старз» він заблокував частину дороги де ОСОБА_3 почала облаштовувати другі в»їздні ворота на своїй ділянці (а.с. 72 т.1).

Враховуючи, що вказану заяву подав не відповідач ОСОБА_2, а інша особа, яка не бере участь у розгляді даної справи - ОСОБА_6, колегія суддів вважає, що цю заяву не можна розцінювати як визнання відповідачем ОСОБА_2 обставин про те, що відповідач чинить перешкоди позивачеві і обмежує доступ до земельної ділянки позивача шляхом встановлення воріт.

Також вказані обставини не підтверджуються свідченнями голови правління СТ «Старз» ОСОБА_4, оскільки останній не допитувався в судовому засіданні як свідок.

З врахуванням обставин, встановлених судами першої і апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а тому відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в позові за необґрунтованістю і недоведеністю позовних вимог. Позивач не довів порушення свого права власності на належні йому земельні ділянки діями відповідача, що є його обов»язком відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України.

З огляду зазначене, заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки підставою для відмови позивачеві у позові є необґрунтованістю і недоведеністю позовних вимог, а не пропуск строку на судових захист порушеного права.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, які складаються із судового збору , сплаченого ОСОБА_2 при поданні апеляційної скарги у розмірі 121грн.80коп., та оплати судової експертизи 4844 грн. 40 коп. на загальну суму 4966 грн. 20 коп. ( а.с.191, т.2) підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 Керуючись ст.ст.303,307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення майна та усунення перешкод у користуванні земельними ділянками - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 4966 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: