ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6701/14-ц
Провадження № 2/210/123/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"30" березня 2017 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

представника третьої особи, - Первинної профспілкової

організації Всеукраїнської профспілки працівників науки,

виробництва та фінансів ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг»: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», треті особи, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», - ОСОБА_7 про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2014 року, позивач, ОСОБА_6, звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із вищевказаним позовом, який у подальшому ним неодноразово було уточнено, останній раз 20 лютого 2017 року, та вмотивовано тим, що він працював на підприємстві відповідача, - ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» з 06 червня 2003 року, в ЦЖДТ, з 01 грудня 2012 року по 08 грудня 2014 року електрозварником 5-го розряду. Наказом по ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» №1418/л від 08 грудня 2014 року він був звільнений з роботи за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. З 09 грудня 2014 року він ніде не працює. Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки відповідачем був порушений порядок звільнення працівника, вважає, що він мав переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками, які залишились на роботі та працювали разом зі ним на одній дільниці.

Вказує на те, що на його заяву від 25 вересня 2014 року стосовно застосування до нього положень ст.42 КЗпП України він отримав відповідь начальника цеху експлуатації залізничного транспорту від 08 грудня 2014 року, згідно якої йому було повідомлено, що визначаючи переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, комісією була підготовлена порівняльна таблиця співробітників, що перебувають на скорочуваних посадах ділянки ПТО ст. Промислова, згідно з якою в інших працівників дільниці ПТО ст. Промислова більш висока продуктивність праці, або вони мають профільну освіту, або більш тривалий стаж роботи, але головним пріоритетом є відсутність порушень трудової дисципліни. Порушник трудової дисципліни, навіть при рівній кваліфікації і продуктивності праці, втрачає переважне право на залишення на роботі внаслідок своєї недисциплінованості. Копію вказаної порівняльної таблиці йому тоді так і не надали. Вважає, що комісією було допущено дуже вільне і неправильне тлумачення приписів ст.42 КЗпП України. Не дивлячись на неодноразові запити профкому до адміністрації підприємства з пропозицією надати профкому докази наявності переважного права перед ним на залишення на роботі працівників, які залишились працювати на дільниці, на якій він працював до звільнення, адміністрація таких доказів, в тому числі вище згадуваної порівняльної таблиці, на адресу профкому не надала.

Зазначає, що обґрунтованою постановою профкому Первинної профспілкової організації ВПП НВФ ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» від 27 листопада 2014 року, було відмовлено в наданні зголи на його звільнення. Незважаючи на цю відмову, відповідач незаконно звільнив його з роботи, з чим він і не згоден. Вважає, що таке рішення виборного органу первинної профспілкової організації має бути визнано обґрунтованим, навіть і у тому разі, якщо воно і не спростовує обставин, на які посилається відповідач. У зв'язку з цим, на його думку, наказ по ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» №1418/л від 08 грудня 2014 року про його звільнення з роботи за скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України) повинен бути визнаний незаконним та скасованим, а він поновлений на попереднє місце роботи з 09 грудня 2014 року, та у зязку із чим, він має право вимагати від відповідача поновлення на попередній роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09 грудня 2014 року по день поновлення на роботі.

Посилається також на ті обставини, що протиправними діями відповідача, які полягають в незаконному звільненні його з роботи, йому завдано і моральну шкоду. Розмір завданої йому моральної шкоди він оцінює грошовою сумою в розмірі 15000,00 гривень, виходячи з наступного. Так, у зв'язку з незаконним звільненням його з роботи, протягом тривалого часу він страждає дратівливістю, яка з'явилася після упередженого ставлення до нього з боку керівництва підприємства. Внаслідок незаконного звільнення з роботи погіршилися його особисті взаємини з родичами, сусідами та колегами по роботі, що його дуже сильно пригнічує. Порушено його звичний уклад життя, він вимушений шукати собі роботу з метою забезпечення його сімї грошовими коштами. На його повному утриманні знаходиться неповнолітній син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається на денній формі навчання у Криворізькому професійному гірничо-електромеханічному ліцеї за фахом електрогазозварник, слюсар. Син не знаходиться на державному забезпеченні, про що свідчить копія довідки ліцею від 08 вересня 2014 року №395 про навчання сина. Аліментів від колишньої дружини він не отримує, про що свідчить довідка Жовтневого відділу ДВС від 16 вересня 2014 року №1072. Колишня дружина знаходиться у розшуку, про що свідчить довідка Жовтневого відділу ДВС Криворізького МУЮ від 16 вересня 2014 року №20424. Усі вищевказані та інші незручності викликають у нього, як чоловіка, який самостійно забезпечує себе та без матері утримує неповнолітню дитину, почуття своєї неповноцінності тому, що після звільнення він вимушений позичати гроші у рідних та знайомих людей, втратив нормальні життєві зв'язки і вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя та життя своєї сім'ї. Ці обставини дуже сильно його морально гнітять.

Присутні у судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_3, кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити.

Присутня у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 проти уточнених позовних вимог заперечувала у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, заперечувала проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, та вказувала на те, що керуючись нормами чинного законодавства, ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було прийнято наказ №1182 від 01 вересня 2014 року «Про внесення змін до штатного розпису цеху експлуатації залізничного транспорту». 02 вересня 2014 року було видано розпорядження по ЦЕЗДТ №2790 «Про вивільнення працівників». 15 вересня 2014 року попередженням №2 про наступне звільнення з пропонуванням іншої роботи позивача було ознайомлено зі змістом наказу №1182 та розпорядженням №2790, а також запропоновано вакантні посади у кількості 32 одиниці та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства. Також позивачу було запропоновано розглянути можливість скористатися умовами програми добровільного звільнення працівників з підприємства з отриманням грошової компенсації. Позивач посади для переведення не обрав, ставити підпис про ознайомлення з попередженням №2 відмовився, що було засвідчено членами комісії. Відповідно до акта №2 від 15 вересня 2014 року про надання роботи, позивачу було повторно запропоновано вакантні посади у кількості 32 одиниці та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства. Позивач відмовився від переведення на іншу роботу в межах підприємства, про що комісією складено акт №2 від 15 вересня 2014 року про відмову від переводу. 10 листопада 2014 року відповідно до акта №3 від 10 листопада 2014 року про надання роботи, позивачу було запропоновано вакантні посади у кількості 38 одиниць та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства. Від ознайомлення з актом та вакантними посадами позивач відмовився, про що було складено акт №3 від 10 листопада 2014 року про відмову від переводу. 11 листопада 2014 року за №05-2816 на адресу профспілки було направлено подання про звільнення позивача з вказуванням обставин процедури вивільнення та їх підстав. Відповідно до виписки з протоколу засідання профспілкового комітету №31 від 27 листопада 2014 року, профком з посиланнями на норми ч.2 ст.42 КЗпП України, прийшов до висновку, що позивач має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться неповнолітня дитина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві 10 років (є співробітники, у яких безперервний стаж роботи на підприємстві менше 10 років) і відмовив у наданні згоди на звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Однак, з таким твердженням як позивача так і профспілки відповідач не погоджується, оскільки, як вбачається з порівняльної таблиці позивач має менший рівень освіти та кваліфікації ніж громадянин ОСОБА_9, який має професійну технічну освіту за спеціальністю електрогазозварника, тоді як позивач має лише середню освіту. А у порівнянні з громадянином ОСОБА_10 позивач має менший стаж роботи 21 рік та 11 років 3 місяці відповідно. Враховуючи той факт, що позивач мав неодноразові порушення трудової дисципліни у вигляді самовільного залишення свого робочого місця без дозволу керівника (розпорядження №754 від 05 березня 2014 року), порушення порядку переміщення по території підприємства (розпорядження №1822 від 12 червня 2014 року), за що його було позбавлено виробничих премій та навіть притягнено до дисциплінарної відповідальності відповідно до наказу №1261/л від 31 жовтня 2014 року. На підставі зазначеного відповідач вважає, що позивач має меншу кваліфікацію праці ніж інші працівники у зв'язку з його низьким рівнем дисциплінованості.

Щодо порушення відповідачем при звільненні позивача вимог ст.43 КЗпП України, а саме стосовно того факту, що позивача було звільнено без згоди профспілки, представник вказує на те, що виборний орган профспілки в своєму рішенні про відмову в наданні згоди на звільнення позивача у виписці з протоколу №31 від 27 листопада 2014 року посилався на порушення відповідачем вимог ст.42 КЗпП України стосовно наявності переважного права у позивача на залишення на роботі. Але доводи, наведені в рішенні профспілки про відмову в дачі згоди на розірвання договору, не відповідають дійсним обставинам справи, не мають доказів порушення порядку та процедури вивільнення позивача та є такими, що не містять переконливих доказів порушення прав позивача при процедурі вивільнення. Таким чином, рішення профспілки про відмову в дачі згоди на звільнення позивача є фактично не обґрунтованим. А тому, відповідач, керуючись вимогами ч.7 ст.43 КЗпП України, у звязку з тим, що в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, отримав право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Тобто, звільнення позивача відбулося цілком у відповідності до вимог ст.43 КЗпП України. Враховуючи те, що позивача було ознайомлено з наказом про наступне його вивільнення 15 вересня 2014 року, а звільнено 08 грудня 2014 року, пройшло майже три місяці, тобто вимоги ст.49-2 КЗпП України відповідачем також не порушено.

Щодо спричинення позивачу моральної шкоди представник посилається на ті обставини, що позивач зовсім не наводить доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань. Тому, відповідач вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань не підтверджується достовірними доказами, а розмір моральної шкоди у розмірі 15000,00 гривень позивачем не обґрунтований.

Присутній у судовому засіданні представник третьої особи, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» ОСОБА_5, також надав пояснення по суті справи, позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Третя особа, - директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», - ОСОБА_7, до зали суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, третьої особи, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 (том №1, а.с.4-5) працював на підприємстві відповідача, - ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» з 06 червня 2003 року, в ЦЖДТ, з 01 грудня 2012 року по 08 грудня 2014 року електрозварником 5-го розряду (том №1, а.с.6-7).

Наказом по ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» №1418/л від 08 грудня 2014 року позивач був звільнений з роботи за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Дата звільнення, - останній день роботи ОСОБА_6 (том №1, а.с.7 зворот, 69).

Відповідно до положень ст.64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Положеннями ч.2 ст.65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

З матеріалів справи вбачається, що керуючись вказаними вище нормами чинного законодавства, ПАТ «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було прийнято наказ №1182 від 01 вересня 2014 року «Про внесення змін до штатного розпису цеху експлуатації залізничного транспорту» (том №1, а.с.59-64). 02 вересня 2014 року було видано розпорядження по ЦЕЗДТ №2790 «Про вивільнення працівників».

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України (Порядок вивільнення працівників) при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

15 вересня 2014 року попередженням №2 про наступне звільнення з пропонуванням іншої роботи позивача було ознайомлено зі змістом наказу №1182 та розпорядженням №2790, а також запропоновано вакантні посади у кількості 32 одиниці та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства. Також позивачу було запропоновано розглянути можливість скористатися умовами програми добровільного звільнення працівників з підприємства з отриманням грошової компенсації. Позивач посади для переведення не обрав, ставити підпис про ознайомлення з попередженням №2 відмовився, що було засвідчено членами комісії (том №1, а.с.72-74).

Відповідно до акта №2 від 15 вересня 2014 року про надання роботи, позивачу було повторно запропоновано вакантні посади у кількості 32 одиниці та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства (том №1, а.с.75-76). Позивач відмовився від переведення на іншу роботу в межах підприємства, про що комісією складено акт №2 від 15 вересня 2014 року про відмову від переводу (а.с.77-78).

10 листопада 2014 року відповідно до акта №3 від 10 листопада 2014 року про надання роботи, позивачу було запропоновано вакантні посади у кількості 38 одиниць та запропоновано дати згоду на переведення на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перепідготовки за рахунок коштів підприємства (том №1, а.с.79-78). Від ознайомлення з актом та вакантними посадами позивач відмовився, про що було складено акт №3 від 10 листопада 2014 року про відмову від переводу (том №1, а.с.81-82).

11 листопада 2014 року за вих.№05-2816 на адресу Первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було направлено подання про звільнення позивача з вказуванням обставин процедури вивільнення та їх підстав (том №1, а.с.65-66).

Відповідно до виписки з протоколу засідання профспілкового комітету №31 від 27 листопада 2014 року, профком з посиланнями на норми ч.2 ст.42 КЗпП України, прийшов до висновку, що позивач має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться неповнолітня дитина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві 10 років (є співробітники, у яких безперервний стаж роботи на підприємстві менше 10 років) і відмовив у наданні згоди на звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (том №1, а.с.71).

При цьому, відповідно до вимог ст.ст.184, 186-1 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, а позивач має дитину ІНФОРМАЦІЯ_2, та не підпадає під гарантії передбачені вищезазначеними статтями.

Також суд враховує те, що як вбачається з порівняльної таблиці та інших матеріалів справи, позивач має менший рівень освіти та кваліфікації ніж громадянин ОСОБА_9, який має професійну технічну освіту за спеціальністю електрогазозварника, тоді як позивач має лише середню освіту. А у порівнянні з громадянином ОСОБА_10 позивач має менший стаж роботи 21 рік та 11 років 3 місяці відповідно (том №1, а.с.157).

Верховний Суд України однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці визнає дисциплінованість працівника, тому Верховний Суд вважає за необхідне при застосуванні положень ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі враховувати наявність дисциплінарного стягнення.

Таку ж думку висловлює і Міністерство соціальної політики України в своєму листі «Про переважне право на залишення на роботі» від 21 травня 2012 року №80/06/187-12 «На практиці для виявлення таких працівників роботодавцем робиться порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників, у процесі якого, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних листках, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Враховуючи той факт, що позивач мав неодноразові порушення трудової дисципліни у вигляді самовільного залишення свого робочого місця без дозволу керівника (розпорядження №754 від 05 березня 2014 року (том №1, а.с.88), порушення порядку переміщення по території підприємства (розпорядження №1822 від 12 червня 2014 року (том №1, а.с.89), за що його було позбавлено виробничих премій та навіть притягнено до дисциплінарної відповідальності відповідно до наказу №1261/л від 31 жовтня 2014 року (том №1, а.с.87), судом встановлено, що позивач має меншу кваліфікацію праці ніж інші працівники у зв'язку з його низьким рівнем дисциплінованості.

Вирішуючи спір в частині поновлення на роботі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами право на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу ніж визначено законом.

Згідно з п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатись у присутності працівника, на якого воно внесено.

Судом встановлено, та як зазначалося вже вище, 11 листопада 2014 року за вих.№05-2816 на адресу Первинної профспілкової організації Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг» було направлено подання про звільнення позивача з вказуванням обставин процедури вивільнення та їх підстав. Відповідно до виписки з протоколу засідання профспілкового комітету №31 від 27 листопада 2014 року, профком з посиланнями на норми ч.2 ст.42 КЗпП України, прийшов до висновку, що позивач має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться неповнолітня дитина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві 10 років (є співробітники, у яких безперервний стаж роботи на підприємстві менше 10 років) і відмовив у наданні згоди на звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Як вже зазначалось, стаття 43 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.6 ст.43 КЗпП України якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

При цьому, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (ч.7 ст.43 КЗпП України).

З урахуванням викладеного, підприємство відповідача, вважаючи відмову виборного органу первинної профспілкової організації у наданні згоди на звільнення ОСОБА_6 необґрунтованою, скористалось правом, передбаченим ч.7 ст.43 КЗпП України та звільнило ОСОБА_6 без згоди виборного органу профспілкової організації, членом якої є позивач.

Зі змісту ст.235 КЗпП України вбачається, що орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі, якщо він звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу.

Відповідно до вимог, викладених у ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

Згідно з ч.6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Під мотивованою відмовою профспілкового органу слід розуміти таку думку, яка ґрунтується на відповідних нормах чинного трудового законодавства та ділових (професійних) якостях працівника.

Відмовляючи у наданні згоди, виборний орган профспілки послався на норми ч.2 ст.42 КЗпП України, прийшов до висновку, що позивач має переважне право на залишення на роботі перед співробітниками, так як у нього на утриманні знаходиться неповнолітня дитина і в його родині немає інших працівників з самостійним заробітком, безперервний стаж роботи на підприємстві 10 років (є співробітники, у яких безперервний стаж роботи на підприємстві менше 10 років) і відмовив у наданні згоди на звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Але доводи, наведені в рішенні профспілки про відмову в дачі згоди на розірвання договору, не відповідають дійсним обставинам справи, не мають доказів порушення порядку та процедури вивільнення позивача та на думку суду є такими, що не містять переконливих доказів порушення прав позивача при процедурі вивільнення.

Під час розгляду справи позивачем визнано, що йому надавалася можливість перевестися на іншу посаду в межах підприємства, однак він відмовився, враховуючи як на його думку пріоритетне право залишитися працювати в цеху, в котрому він працював до цього.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Постановою №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 звернув увагу на «необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці».

Згідно ст.ст.10 ч.3, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач, у відповідності до ст.ст.10, 57-60 ЦПК України не представив судові переконливих, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що в судовому засіданні встановлено, що відповідачем додержано правила і порядок звільнення позивача.

За таких підстав суд вважає, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Судовий збір згідно з ст.88 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.40, 43, 231-235, 252 Кодексу Законів про працю України, ст.ст.3, 5, 13, 14, 15, 16 Цивільного Кодексу України, ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 57-62, 208, 212-215, 218, Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», треті особи, - Первинна профспілкова організація Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», директор департаменту з персоналу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал ОСОБА_1 Ріг», - ОСОБА_7 про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 03 квітня 2017 року.

Суддя: Н. Ю. Вікторович