У х в а л а

30 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,

Гуменюка В.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 7 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток кожного з подружжя, поділ майна в натурі та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання удаваним договору дарування майна, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

в с т а н о в и л а :

Новодністровський міський суд Чернівецької області рішенням від 28 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, ухвалив:

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 гараж, що розташований в гаражному кооперативі «Оріон» в будівлі НОМЕР_1 квартала НОМЕР_2 у м. Новодністровську Чернівецької області, та легковий вантажопасажирський автомобіль «Фольксваген Кадді», 2005 року випуску;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за належні їй по Ѕ частині спірний гараж в сумі 27 тис. 747 грн 50 коп. та спірний автомобіль в сумі 73 тис. 553 грн 96 коп.;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на вищезазначені гараж та автомобіль;

- припинити право спільної сумісної власності на спірні гараж та автомобіль;

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 суд відмовив, повернув ОСОБА_4 внесені нею на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Чернівецькій області кошти в розмірі 73 тис. 554 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 суд відмовив.

Апеляційний суд Чернівецької області 7 червня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ухвалив у цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив частково:

- визнав удаваним укладений 18 серпня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 договір дарування квартири АДРЕСА_1;

- визнав вищезазначену спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- визнав за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину спірної квартири;

- стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3 тис. 27 грн 93 коп. судового збору.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 вересня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

18 січня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 7 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2016 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 235 Цивільного кодексу України, пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України.

На обґрунтування підстави перегляду вказаних судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня і 24 липня 2013 року, 24 грудня 2014 року, 7 листопада 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, застосовано вказані норми матеріального права.

Водночас заявниця просить поновити строк подання зазначеної заяви, посилаючись на поважну причину його пропуску, а саме несвоєчасне отримання нею копії оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Оскільки ОСОБА_4 подала заяву до Верховного Суду України 18 січня 2017 року, а відповідне судове рішення, на яке заявниця посилається на підтвердження підстав перегляду судових рішень, ухвалено 7 листопада 2016 року, то відсутні підстави вважати, що заявниця пропустила строк для подання заяви про перегляд судових рішень.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу 16 вересня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для визнання договору дарування удаваним з огляду на те, що дарування спірної квартири було здійснено за плату, що суперечить правовій природі договору дарування відповідно до статті 717 ЦК України, а тому цей договір вчинений сторонами для приховання договору купівлі-продажу, який сторони вчинили насправді.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 24 грудня 2014 року суд касаційної інстанції, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що оспорюваний договір дарування, вчинений сторонами, є удаваним, оскільки дійсна воля сторін була спрямована на приховання договору купівлі-продажу квартири;

- в ухвалі від 7 листопада 2016 року суд касаційної інстанції, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки позивачка не довела належними та допустимими доказами факту, що спірний договір дарування був укладений з метою приховання іншого правочину, зокрема договору про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Надані заявницею ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня і 24 липня 2013 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів та передав справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справ.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною першою статті 356, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток кожного з подружжя, поділ майна в натурі та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання удаваним договору дарування майна, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 7 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Н.П. Лященко

В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк