У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору застави недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2007 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») булоукладено кредитний договір, за умовами якого банк надав йому кредит у валюті за відсутності індивідуальної ліцензії, що є порушенням законодавства. Також зазначав, що грошові кошти за договором отримані ним не повністю, графік погашення заборгованості не виданий, до підписання договору не надано інформації про собівартість кредиту, не видано застережень щодо інфляційних ризиків і особливих умов договору, порушено його права на оплату заборгованості у національній валюті. Крім того, мав місце обман в розрахунках відсоткових ставок, при оформленні страхового випадку для невиплати збитку 48 930 грн, при оплаті заборгованості по кредиту - відрахування щомісячної комісії, при нарахуванні штрафів. Досі невідомо скільки він повинен був отримати і отримав коштів. Крім того, договір був укладений на вкрай несправедливих для нього умовах.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4. просив судвизнати недійсними кредитний договір від 11липня 2007 року, договір іпотеки від 11 липня 2007 року, укладені між ним та відповідачем, а також заставну від 11 липня 2007 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору і додатків до нього були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. ст. 3, 627 ЦК України.

Так, у кредитному договорі передбачені всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог законодавства. У договорі вказана сума кредиту, дата видачі кредиту, відсоткова ставка та її вид, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови. Позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Тобто відсутня несправедливість умов договору.

При цьому протягом тривалого часу ОСОБА_4 виконував умови договору, сплачував усі платежі, отже, схвалив умови договору.

Крім того, на час укладення оспорюваного кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» мало отриману в установленому законом порядку банківську ліцензію від 4 грудня 2001 року, видану Національним банком України на здійснення банківських операцій з валютними цінностями та дозвіл від 29 липня 2003 року з додатком до нього, в якому наведено перелік операцій, що має право здійснювати банк з валютними цінностями.

У порушення наведеного, суди вірно не знайшли підстав, передбачених ст. ст. 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 230 ЦК Украини, для визнання правочину недійсним.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
В.І. Журавель С.Ф. Хопта