Справа № 263/2116/16-ц
Провадження № 6/263/34/2017
У Х В А Л А

03 лютого 2017 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі подання державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадянина ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду з поданням щодо обмеження виїзду за кордон ОСОБА_2. В обґрунтування вимог заявник зазначає, що на виконанні у Центральному відділу ДВС ММУЮ перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 263/2116/16-ц від 25.05.2016 про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ "ДОБУ" заборгованість за кредитним договором № 220301855 від 23.08.2007 року в розмірі 20245 дол.США, що еквівалентно 525247,11 грн. За боржником ОСОБА_2 транспортних засобів не зареєстровано, проте зареєстровано квартира 1/1 частки у АДРЕСА_1, яка знаходиться під обтяженням іпотеки від 23.08.2007 № 3194. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано. Виконавцем 14.11.2016 року на адресу боржника надсилались виклики щодо явки до виконавця, однак ОСОБА_2 на виклик не зявився про причини неявки не повідомив виконавця, проте 24.01.2017 року до державного виконавця за викликом зявився батько ОСОБА_3, який повідомив що ОСОБА_2, купивши квартиру під іпотеку, виїздив за межі України, а саме до російської Федерації, у звязку з чим державний виконавець вважає, що боржник покинув територію України з метою ухилення від сплати боргу за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Дослідивши матеріали, долучені до подання, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні його, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби Маріупольського МУЮ в Донецькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 263/2116/16-ц від 25.05.2016 року про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ "ДОБУ" заборгованість за кредитним договором № 220301855 від 23.08.2007 року в розмірі 20245 дол. США, що еквівалентно 525247,11 грн.

20.07.2016 року винесені постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчими листами № 263/2116/16-ц від 25.05.2016 та 01.08.2016 року - про арешт майна боржника, оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з листа від 31.08.2016 року з Міністерства внутрішніх справ сервісного центру МВС в Донецькій області Територіального сервісного центру 1441 згідно компютерних баз РІІС ДАІ Донецькій області та НАІС ДДАІ України за ОСОБА_2 транспортних засобів не зареєстровано.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженая обєктів нерухомого майна щодо субєкта за ОСОБА_2 зареєстрована квартира 1/1 частки у АДРЕСА_2, яка знаходиться під обтяженням іпотеки від 23.08.2007 № 3194.

Крім того, на обґрунтування поданого подання державним виконавцем додано копію акту від 24.01.2017 року, згідно якого ОСОБА_3 пояснив, що ОСОБА_2 виїхав до Росії.

Вирішуючи дане подання, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно Судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ВСУ від 01.02.2013 року подання про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадянина повинно містити зокрема підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань. У поданні мають бути визначені заходи (тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого), найменування органів, які мають їх здійснити. У разі тимчасового обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа зазначаються вид паспортного документа (для громадян України - дипломатичний паспорт, службовий паспорт, паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, посвідчення особи моряка тощо; для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ, що підтверджує громадянство іноземця або посвідчує особу без громадянства), його серія та номер, а також найменування та місцезнаходження державного органу, до якого повинен надсилатися вилучений паспортний документ.

Проте, в поданні не конкретизовані заходи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а саме не зазначено з вилученням паспортного документа чи без такого, та відповідно не вказано якого саме паспорту та його реквізитів, та наявності у ОСОБА_2 паспорту для виїзду за кордон.

Також, суд не бере до уваги вищевказаний акт від 24.01.2017 року як належний доказ ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, оскільки в ньому не вказано коли саме виїхав ОСОБА_2 до Росії, на який період чи у звязку з чим. При цьому будь-якого іншого доказу, як виїзду ОСОБА_2 до Росії, так і доказу ухилення боржника від виконання зобов'язань суду не надано.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, яка є основним законом України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 р. та який є невідємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" - громадянин України може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Однак, стаття 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України.

Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи), в той час як з подання суд не вбачає злісного ухилення боржником від виконання його зобов'язань, враховуючи розмір стягуваних з нього аліментів та розмір наявної заборгованості.

Відтак державним виконавцем не надано доказів того, що ним було вичерпано весь передбачений зазначеним Законом перелік заходів щодо примусового виконання судових рішень або всі вище перелічені заходи виявилися безрезультатними.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

На підставі наведеного, суд не вбачає підстав, що саме виключний захід повинен бути застосований до боржника з метою стягнення з нього суми заборгованості по виконавчому провадженню, та відповідно відсутні підстав для встановлення щодо ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, тож подання державного виконавця є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 208-210, 377-1 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадянина ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судової ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя Н.В. Хараджа