Справа № 426/533/17
30 березня 2017 року , м.Сватове
Сватівський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Осіпенко Л.М.,
при секретарі судового засідання Бєліковій-Грибінюк І.В.,
розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Сватове, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що з 13.11.2004 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 03.09.2010 р. шлюб з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач припинив піклуватись про здоров'я, фізичний та духовний розвиток свого неповнолітнього сина і зовсім відмовився від матеріальної підтримки, тому вона подала позов до Броварського міськрайонного суду Київської області про стягнення аліментів з відповідача, який було задоволено та стягнуто з відповідача ? частини всіх видів доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. У зв'язку з тим, що відповідач не виконував рішення суду про стягнення аліментів в добровільному порядку, позивач звернулася до виконавчий служби і пред'явила на виконання виконавчий лист, але і після цього відповідач не почав виконувати свій обов'язок по утриманню сина, не дивлячись на те, що їх син має проблеми зі здоров'ям і потребує матеріальної підтримки у зв'язку з тим, що у нього діагностовано дисплазію кульшових суглобів, що підтверджується відповідною випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого. Дане захворювання потребує негайного лікування, якщо цього не зробити це може призвести до дуже негативних наслідків для здоров'я дитини, але у зв'язку з тим, що їй довелося покинути свою домівку та виїхати з окупованої території, позивач знаходиться в складній фінансовій ситуації і не має можливості належним чином провести лікування сина. Нещодавно рідний брат позивача ОСОБА_4, який проживає в Державі Ізраїль запропонував їй провести обстеження і лікування сина в Державі Ізраїль і придбав за власні кошти їй з сином квитки на літак в обидві сторони, але виїхати з сином позивач не може, так як відповідач не надає відповідного дозволу на виїзд дитини за кордон. Просить суд надати дозвіл на виїзд з України до Держави Ізраїль її сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 в період з 21.05.2017 р. по ІНФОРМАЦІЯ_4 р.
В судове засідання позивач не з'явилась, в позовній заяві просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення позивач не заперечує. (а.с.4).
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному Веб-сайті Сватівського районного суду Луганської області, заяв про розгляд справи без його участі до суду не надійшло (а.с. 44-45).
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в судовому засіданні надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 13.11.2004 року, зареєстрований Відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 945, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № НОМЕР_1 від 17.02.2015 р., (а.с. 5).
03.09.2010 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного Луганського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 418 від 03.09.2010 р. (а.с. 5-7).
Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_2, виданого 02.08.2006 року відділом реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 58 (а.с.8).
Згідно заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.07.2015 р., яким було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини всіх видів доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановлено для дитини відповідного віку (а.с.9).
Відповідно до довідки № 4530 від 16.02.2016 р., виданої ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції в Київській області позивач ОСОБА_1 не отримувала аліменти від ОСОБА_2 у період з 01.08.2015 р. по 01.02.2016 р. за виконавчим листом № 2/361/1715/2015 від 16.09.2015 р. (а.с. 10).
Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 21.12.2016 р., у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 діагностовано дисплазію кульшових суглобів (а.с. 11).
На підтвердження своїх доводів щодо необхідності виїзду за межі України неповнолітнього ОСОБА_3 позивач надала суду копії авіаквитків. З вказаних авіаквитків вбачається, що позивачем було заброньовано квитки на рейс до Тель-Авів (Держава Ізраїль) на 21 травня 2017 року та у зворотньому напрямку на 08 липня 2017 року (а.с. 15).
Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу на дитину проводиться на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків. При відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина за межі України, може бути надано дозвіл на підставі рішення суду.
Як зазначила позивач у своєму позові, відповідач ухиляється від надання нотаріальної згоди на перетин їхньою спільною дитиною державного кордону без його супроводу.
Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
Частина 2 ст. 150 СК України передбачає обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Ст.6 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 17, 31 визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я.
Відповідно до ст. 17 Конвенції про права дитини Держави-учасниці визнають важливу роль засобів масової інформації і забезпечують, щоб дитина мала доступ до інформації і матеріалів із різних національних і міжнародних джерел, особливо до таких інформації і матеріалів, які спрямовані на сприяння соціальному, духовному і моральному благополуччю, а також здоровому фізичному і психічному розвитку дитини.
Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.
Відповідно до ст. 31 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом, поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку.
Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.
У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Таким чином, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
При цьому, рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України без згоди батька не відноситься до категорії рішень, за якими суд може допустити негайне його виконання, оскільки статтею 367 ЦПК України передбачений вичерпний перелік спорів, за якими суд зобов'язаний допустити негайне виконання судового рішення і до вказаного переліку заявлені позивачем вимоги не входять, а тому вимога позивача про допуск рішення до негайного виконання задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Конвенцією про права дитини, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, ст.ст. 10, 11, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити частково.
Надати дозвіл на виїзд з України до держави Ізраїль громадянину України неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі його матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, в період з 21.05.2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 року.
В задоволені решти вимог позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді Луганської області через Сватівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: Л.М.Осіпенко