Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ
Номер провадження2/711/373/17
Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Дунаєв С.О.
при секретарі: Нарадько Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним,
Представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 27.12.2014р., звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 17.03.2008р. між позивачкою та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту, за яким банк зобовязався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 106000 доларів США, що на момент укладання договору еквівалентно 535300грн. Натомість ПАТ «УкрСиббанк» надало позивачці кредит у гривні, а не в доларах США, і зобовязання з повернення кредиту та процентів за його використання здійснювалось в гривні. По теперішній час банк укриває інформацію від позичальника щодо способу виконання банком своїх зобовязань з надання кредиту. На момент укладання договору банк не мав права надавати кредит у валюті, оскільки не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, а відтак правочин між сторонами з надання кредиту у валюті не був спрямований на реальне настання подій, обумовлених ним. Тож оскільки банком порушені права позивачки, як споживача фінансових послуг, то позивач просить визнати зазначений договір недійсним.
Відповідач позовні вимоги не визнав та надав суду письмові заперечення /а.с.97-106/ в обґрунтування яких зазначив, що ніякі вимоги чинного законодавства під час укладання кредитного договору порушені не були. Доводи, викладені в позові є надуманими, а тому вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що у позивача відсутні валютні рахунки, на які можливо було зарахувати кредитні кошти, а тому позивачка отримала від банку кредитні кошти у національній валюті України, а не доларах США. Банком було порушено процедуру зарахування кредитних коштів. Зазначений в кредитному договорі спосіб погашення кредитної заборгованості завідомо вводив в оману споживачу, оскільки передбачав зарахування платежів позичальника на транзитний рахунок банку, а не валютний. Зауважила, що відповідач не має належної ліцензії на здійснення валютних операцій. Просила задовольнити позов в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та відмовити у позові, посилаючись на доводи, викладені в запереченнях.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до п.1.2.2 кредитного договору сторони погодили, що повернення кредиту у повному обсязі здійснюватиметься в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, який є додатком №1 до кредитного договору.
Відповідно до п.3.4.5 кредитного договору сторони погодили, що сукупна вартість кредиту визначається «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є додатком №2 до кредитного договору.
Відповідно до п.7.5 кредитного договору його підписанням позичальник підтверджує, що на дату укладання договору є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та тарифами банку, що викладені у додатку №3 до договору.
17.03.2008р. позивачкою укладено з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.12-13/. Умовами договору передбачено, що вартість квартири складає 535300грн, що еквівалентно 106000доларів США, і розрахунок за її купівлю проводиметься з залученням кредитних коштів згідно кредитного договору ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» в день отримання кредитних коштів покупцем квартири шляхом готівкового розрахунку з продавцем.
Згідно виписки з особового рахунку позивачки /а.с.15/ та меморіального ордеру /а.с.14/ 17.03.2008р. здійснено банківську операцію з видачі з поточного рахунку позивачки грошових коштів в сумі 106000 доларів США, що еквівалентно 535300грн.
Натомість позивачка стверджує, що під час укладання кредитного договору банком були порушені вимоги законодавства про захист прав споживачів, а тому вона просить визнати такий договір недійсним.
За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із договірних правовідносин, зокрема з приводу порядку укладання правочинів, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ).
Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями закону.
Відповідно до положень ст.ст.526, 629 ЦК умови договору є обовязковими для сторін, а зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов.
За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вимоги до правочинів закріплені у ст.203 ЦК. Зазначена стаття кореспондується із положеннями ч.1 ст.215 ЦК, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Залежно від підстав недійсності правочину, закон передбачає настання різних наслідків.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності, відповідно до чого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК). Таким чином, з огляду на презумпцію правомірності правочинів та диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи вимоги про визнання договору недійсним суд обмежений підставами, які зазначені в позовній заяві.
Підставою звернення до суду позивачка визначила невідповідність кредитного договору від 17.03.2008р. вимогам Закону №1023-ХІІ.
Враховуючи, що позивачка вимагає визнати договір недійним повністю, то підставою позовних вимог є невідповідність такого договору вимогам, передбаченим законом, який діяв на момент його укладення.
Згідно ст.1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно ст.5 Закону №1023-ХІІ держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав.
Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №1023-ХІІ договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Права споживача у разі придбання ним продукції в кредит передбачені ст.11 Закону №1023-ХІІ. Цією ж нормою закону встановлені і ряд вимог до договорів споживчого кредиту, якими передбачено, що договір має укладатись у письмовій формі, в ньому зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.
Даючи оцінку доводам представника позивача щодо невідповідності умов кредитного договору положенням Закону №1023-ХІІ, як підставу для визнання його недійсним, суд зауважує, що особливістю договірних відносин є наявність домовленості між їх учасниками, внаслідок якої сторони, реалізуючи свою волю, погоджують певний порядок та умови регулювання їх відносин, внаслідок чого такі умови стають для них обовязковими. Підписуючи кредитний договір від 17.03.2008р. ОСОБА_1 погодилась із запропонованими банком умовами кредитування. Пунктом 7.13 кредитного договору передбачено, що на дату його укладання позичальник ознайомлений з усіма тарифами банку, перед укладанням договору отримав інформаційний лист згідно вимог Закону №1023-ХІІ, ознайомлений та погоджується з усіма умовами додатків до договору, отримав оригінал договору з усіма додатками в день його підписання. Стороною позивача не заперечувався факт отримання позивачкою додатків до кредитного договору, а відтак у суду відсутні підстави вважати, що позивачка не була обізнаною з умовами кредитування та не погоджувалась з їх змістом.
До кредитного договору в якості додатків сторонами погоджені умови «Графіку погашення кредиту» (додаток №1) та «Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток №2).
Зазначені обставини свідчать про те, що банком на момент укладання кредитного договору належним чином забезпечено інформування позичальника про усі істотні умови надання кредитної послуги.
Оцінка змісту кредитного договору свідчить, що умови кредитування є цілком зрозумілі та доступні для належного сприйняття звичайним споживачем, а ОСОБА_1, підписуючи договір, погодилась з ними.
Пунктом 7.13 кредитного договору позивачка підтвердила, що вона повністю розуміє та вважає справедливим щодо себе всі умови Договору.
Тож зазначене свідчить, що ОСОБА_1 на момент укладання кредитного договору не була обмежена в отриманні будь-якої інформації щодо всіх умов кредитування, їх змісту та наслідків, повязаних з неналежних їх виконанням.
Про неоспорюваний характер умов кредитного договору свідчить і та обставина, що ОСОБА_1, як позичальник, заявила вимогу про визнання договору недійсним лише після спливу 7 років з моменту його укладання. Відтак доводи представника позивача щодо того, що кредитний договір укладений позивачкою під впливом обману з боку банку суд вважає необґрунтованими.
Також є необґрунтованими доводи представника позивача щодо порушення публічного порядку під час укладання кредитного договору. В цьому контексті суд зауважує, що на момент його підписання законом не заборонялося надання споживчих кредитів у валюті. Крім того, згідно зі статтею 2 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.
Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.
Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483 (далі Положення). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483, у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої НБУ надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії НБУ. Отже, надання банком кредиту в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії і письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, що видаються НБУ, є правомірним, а така кредитна операція індивідуальної ліцензії не потребує. ПАТ «УкрСиббанк» на момент укладання оспорюваного кредитного договору мав відповідну банківську ліцензію /а.с.72/ та дозвіл на право здійснювати операції з валютою /а.с.73/.
Також необґрунтованими є доводи сторони позивача щодо порушення банком встановленої законом заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Закон України від 22.09.2011р. №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який встановив зазначену заборону набрав чинності з 16.10.2011р.. Пунктом 2 Прикінцевих положень зазначеного Закону передбачено, що його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності, а відтак зазначені обмеження не застосовуються до укладеного між сторонами кредитного договору.
Стосовно інших доводів, викладених в позовній заяві, (не отримання позивачкою кредитних коштів від банку, відсутність у банку доказів про належне виконання умов надання кредитних коштів, укриття банком інформації, що стосується порядку та умов виконання банком своїх зобовязань з кредитування) то суд зауважує, що ці обставини стосуються порядку виконання сторонами договору своїх зобовязань і можуть бути підставою для розірвання укладеного договору, але не мають значення для визначення його дійсності, що визначається шляхом перевірки відповідності правочину вимогам закону на момент його укладання, тобто до того, як сторони розпочали виконувати взяті на себе на підставі договору зобовязання.
Отже, з огляду на зміст позовних вимог та підстави позову, з урахуванням встановлених судом обставин, доводи позивачки про недійсність кредитного договору від 17.03.2008р. є необґрунтованими і з підстав, зазначених у позові, такий договір не підлягає визнанню недійсним.
Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.88 ЦПК, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судових витрат, то витрати з оплати судового збору за розгляд позову необхідно віднести на рахунок держави.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільно-процесуального кодекс України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий: ОСОБА_4