АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1572/17 Справа № 201/6202/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Ходаківський М. П. Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Дніпро

28 березня 2017 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення збитків, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача збитки та 3 % річних за договором позики, укладеного між сторонами /а.с.4-7/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року дані позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних за невиконання умов договору позики від 30 травня 2012 року, за період з 30 квітня 2014 року по 22 квітня 2016 року, у розмірі 22 172,50 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с.88-91/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.95-100/.

Також з апеляційною скаргою звернувся позивач, який просить рішення суду в частині відмови у стягненні збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовної вимоги /а.с.108-110/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарги необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 травня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, шляхом надання відповідачем розписки про отримання грошових коштів у розмірі 14 705 доларів США зі строком повернення до 16 червня 2012 року /а.с.9/.

Відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 14 705 доларів США, яка на день ухвалення рішення у гривневому еквіваленті становила 163 316, 67 грн. та стягнуто 3% річних від простроченої суми у розмірі 6 671,38 грн. /а.с.8/.

Вказане рішення набрало законної сили 29 квітня 2014 року.

04 січня 2016 року в рамках примусового виконання зведеного виконавчого провадження з виконання, в тому числі, виконавчого листа № 201/14010/13-ц, виданого 12 травня 2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3, суму боргу у розмірі 169 988,05 грн. та судового збору у розмірі 1224,71 грн., відбулися електронні торги.

Згідно протоколу №138424 проведення електронних торгів 04 січня 2016 року державним підприємством «СЕТАМ» було реалізовано нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 Ціна продажу нерухомого майна складає 543 603, 83 грн. Грошові кошти після всіх необхідних відрахувань були перераховані 15 квітня 2016 року на депозитний рахунок Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ у розмірі 516 423, 64 грн. /а.с.58-59/.

На підставі зазначеного протоколу №138424 проведення електронних торгів державним виконавцем Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області 20 квітня 2016 року складено акт про проведення електронних торгів з реалізації нерухомого майна.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ч.2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з наведених обставин та спираючись на зазначені правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за договором позики, оскільки у визначені сторонами строки відповідачем не були повернуті позивачу грошові кошти. Враховуючи, що відповідно до умов договору відповідач отримав позику у доларовому еквіваленті, тому 3% річних розраховуються саме з суми зазначеної у ньому та підлягають стягненню у грошовій одиниці України гривні за курсом визначеним на день підписання позову, відповідно до заявлених позивачем вимог.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 3% річних за невиконання умов договору позики від 30 травня 2012 року за період з 30 квітня 2014 року по 22 квітня 2016 року у розмірі 22 172,50 грн.

Також слід зазначити, що ст. 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що норми ч.2 ст.625 ЦК України не застосовуються до даних правовідносин, оскільки його зобов'язання за договором позики закінчилися при постановленні рішення від 02 квітня 2014 року про стягнення суми боргу та він зобов'язаний сплатити борг в гривневому еквіваленті саме за рішенням, а не за розпискою. Тобто, після постановлення рішення суду відповідач лише несе відповідальність за його виконання. Проте, дані доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеними нормами закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, окрім іншого, також звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача збитків завданих простроченням виконання зобов'язання. Дану вимогу обґрунтовує тим, що рішенням від 02 квітня 2014 року суму боргу стягнуто в гривневому еквіваленті виходячи з курсу який був станом на день звернення із позовом про стягнення заборгованості. Позика відповідачем повернута не була, таким чином, збитки позивача визначаються тим, що сума боргу у гривневому еквіваленті значно збільшилась, виходячи з курсу долара США станом 22 квітня 2016 року. Позивач посилається, оскільки спір по суті позики вже був вирішений судом, збитки необхідно рахувати із різниці між сумою стягнення за рішенням суду та сумою в гривневому еквіваленті необхідною для повернення позики станом на день підписання даного позову.

Однак, дані твердження колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його. Таким чином, враховуючи, що рішенням суду від 02 квітня 2014 року вже було встановлено розмір заборгованості відповідача за самою сумою боргу та стягнуто її на користь позивача, тому заявлена вимога про стягнення суми збитків не підлягає задоволенню. Виходячи з того, що дані правовідносини виникають саме з приводу виконання рішення суду та регулюються ЗУ «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно - правову відповідальність.

Доводи апеляційних скарг спростовуються вищевикладеним та не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Максюта Ж.І.