Справа № 645/242/17
Провадження № 2/645/818/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2017 року м. Харків

Фрунзенський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Шарка О.П.

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив зобовязати відповідача надати один з оригіналів кредитного договору, а також договору на обслуговування кредитної картки їй, як споживачеві, у разі відсутності кредитного договору у відповідача визнати його недійсним, невідємних додатків до договору, в тому числі ті, що включають умови кредитування (обслуговування), договір банківського рахунку, детальний розрахунок заборгованості за вказаним договором на поточну дату з урахуванням законодавчо встановлених вимог до такого розрахунку, включаючи суми нарахувань та погашень, дати операцій, рахунки, на які надходили її грошові кошти як погашення кредиту, які вона вносила, повний рух коштів по її рахунку, починаючи з періоду, коли їй видали вищевказану кредитну картку, нараховані проценти, комісії, штрафи, пеню. У разі відсутності оригіналів, постановити окрему ухвалу до правоохоронних органів для вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності, передбаченої ст. 358 КК України, у разі встановлення ознак шахрайства представниками банку, передбаченої ст. 190 КК України постановити окрему ухвалу до правоохоронних органів для вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності.

В обґрунтування позову посилався на те, що при отриманні кредитної картки менеджер Банку не попередив його про приховані відсотки, комісії. Крім того, кредитного договору по карті вона не отримувала, а також ніяких додаткових документів отримано нею не було. При розмові з оператором банку по телефону їй стало відомо, що процента ставка по кредитній картці підвищувалася, що суперечить ЦК України, оскільки банку зобовязаний у письмовій формі повідомити про підвищення процентної ставки. Як стало відомо позивачці на сайті Національного Банку України, банк має ліцензію № 22 від 05.10.2011 року, та на сайті зазначено «Перелік операцій ліцензії», які може здійснювати банк, та немає пункту «надання кредитів фізичним особам», або «кредитування фізичних осіб», також в ліцензії не вказано надавати кредити пластиковими картами, також не вказано, що Банку має право на свій розсуд розпоряджатися кредитним лімітом. Банк не мав права кредитувати фізичні особи, також не мав права видавати кредити пластиковими картами.

Позивачка в судове засідання не зявилася, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача - ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності, надала суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, проти задоволення позову заперечувала.

Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК ); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Законом України «Про захист прав споживачів», зокрема, ст. 11, а також Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту,затвердженими Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168 передбачено обов'язок банку визначати у кредитному договорі і перед підписанням договору повідомити споживача у письмовій формі зокрема про: а) мету, для якої споживний кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; кредитні умови, надання інформації споживачу про сукупну вартість кредиту", отримати письмове підтвердження споживача про отримання вищевказаної інформації.

Правилами (пунктом 3.4) передбачено обов'язок банків в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Із матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено договір про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту шляхом надання позичальнику кредитного ліміту.

Вищевказаний договір був підписаний позивачкою.

Згідно довідки про рух коштів по рахунку ОСОБА_2, він виконував умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до п. 3.1. Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з рахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Отже, постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (п. 3.1) встановлена можливість включення комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням та обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

З матеріалів справи вбачається, що відомості стосовно умов кредитування були повідомлені ОСОБА_2 про що міститься його підпис в додатковій інформації, де зазначено, тарифи та основні умови обслуговування та кредитування отримала та ознайомлена з її змістом під підпис. Крім того, зазначалося, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПАТ «ПриватБанк», які ОСОБА_2 зобовязався виконувати.

Приймаючи умови договору та підтверджуючи своїм підписом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» повної інформації у письмовому вигляді про умови кредитування, ОСОБА_2 надав згоду на них, а тому повинен виконувати їх в повній мірі.

Вищезазначене свідчить про те, що оспорюваний кредитний договір не суперечить п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позивачка була ознайомлена з умовами договору та прийняла пропозицію від банку.

Посилання на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» приховав інформацію щодо сплати відсотків, комісії, тощо за обслуговування кредиту та про несправедливість умов кредитного договору нічим не доведені і є неспроможними, оскільки позивачкою не надано суду доказів і того, що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на її усвідомлення і обізнаність щодо змісту укладеного договору та спростовуються вищенаведеними доказами.

Оспорюваний кредит укладений у встановленій законом письмовій формі. Умовами кредитного договору передбачені всі істотні умови,які визначені законом - ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України.

З умовами договору позивачка була ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис на сторінках укладеного кредитного договору.

За вимогами ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачкою не надано суду доказів того, що банк перед укладенням кредитного договору не надав їй повної передбаченої законом інформації щодо умов кредитування, а зазначені матеріали,що містяться у справі,спростовують таке її ствердження.

Відповідно до ст.ст. 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Позивачка погодилась з такими умовами, підписавши кредитний договір особисто і без застережень, протягом чотирьох років виконувала його умови.

Умови договору не можуть вважатись такими, що порушують права і інтереси позичальника, оскільки цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України ).

ОСОБА_2 міг відмовитися від укладення кредитного договору на таких умовах, що визначені цим договором. Позивачкою не наведено переконливих доказів на підтвердження того, що спірний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та обмежує права споживача.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з того, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а отже позивачем має бути доведено порушення відповідачем його законного права за обставин, викладених у позовній заяві. Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 25.12.2013 р. по справам №6-78цс13 та №6-94ц13 (які в силу ст.3607 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковими для всіх судів України), а також позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 19.03.2014 р. по справі №6-3919св14; від 26.02.2014 р. по справі №6-55211св13; від 06.02.2014 р. по справі №6-55638св13; від 05.02.2014 р. по справі №6-42104св12; від 29.01.2014 р. по справам №6-35719св13, №6-2429св14, №6-47808св13, №6-44391св13; від 22.01.2014 р. по справі №6-37717св13.

В п. 11 постанови від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України розяснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 Цивільного процесуального кодексу України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. В листі від 01.04.2014 р. «ОСОБА_1 практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України» Верховний Суд України зазначив, що суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Що стосується вимог постановлення окремих ухвал до правоохоронних органі для вирішення питання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, передбаченої ст.ст. 190, 358 КК України, то окрема ухвала суду це процесуальний засіб судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Суд, виявивши при розгляді справи порушення закону і встановивши причини і умови, які сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов (ч. 1 ст. 211 ЦПК). Характерно, що окремі ухвали можуть бути постановлені і при закінченні розгляду справи без ухвалення рішення (закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду), а також за наявності певних умов до закінчення її розгляду (п. 39 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

До правових підстав постановлення окремої ухвали відповідно до ч. 1 ст. 211 ЦПК України належить: 1) виявлення під час розгляду справи порушень матеріального або процесуального закону; 2) встановлення причини та умов, що спряли вчиненню таких порушень.

Оскільки суд встановив відсутність, що діями Банку були порушені, невизнані або оспорені певні права, свободи чи інтереси позивача, необхідно відмовити у задоволені і його вимоги щодо постановлення окремої ухвали.

Крім того, окрему ухвалу суд постановляє за власною ініціативою.

Особи, які беруть участь у справі, не мають права вимагати винесення окремих ухвал.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4-8, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано , набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Головуючий-суддя: