Справа № 381/1791/16-ц Головуючий у І інстанції Ковалевська Л. М.
Провадження № 22-ц/780/233/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 01.02.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», третя особа: Управління у справах захисту прав споживачів у Київській області, про визнання недійсним правочину, повернення коштів та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 30 березня 2016 року, він, як споживач, з метою придбання транспортного засобу, а саме трактора МТЗ 82.1 Білорус, 2012-2013 року випуску, звернулася до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

Того ж дня, між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та позивачем було укладено договір фінансового лізингу № 003761 від 30.03.2016, згідно якого ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - Лізингодавець, згідно якого позивач - лізінгоодержувач зобовязувався придбати транспортний засіб, згідно його замовлень та специфікації (Додаток № 2 до даного договору).

Відповідно до п. 8.2 договору фінансового лізингу № 003761 від 30.03.2016, вартість предмета лізингу становить 180 000 грн. з урахуванням, як вартості транспортного засобу, так і всіх комісійних платежів ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

При цьому представники ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» запевняли ОСОБА_2, що трактор МТЗ 82.1 Білорус є в наявності, та що після сплати ним обумовленої суми в розмірі 100000 грн., він отримає зазначений транспортний засіб протягом 2-3 діб.

30.03.2016 ОСОБА_2 перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», який зазначено у договорі фінансового лізингу № 003761, кошти в розмірі 100000 грн.

31.03.2016 представники ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в телефонній розмові повідомили ОСОБА_2, що замовленого ним транспортного засобу, а саме трактора МТЗ 82.1 Білорус, 2012-2013 року випуску у них не має, придбати його вони не можуть, та запропонували йому інший транспортний засіб, який не відповідає його вимогам та замовленню, а також і умовам специфікації до даного договору.

ОСОБА_2 вирішив врегулювати спір в досудовому порядку шляхом письмового звернення до відповідача, проте отримав письмову відповідь про відмову повернути всі кошти, повідомивши, що кошти він отримає не раніше, як через місяць, і не в повному обсязі, а за мінусом різних комісій та інших платежів, тобто на 40 % менше від сплачених фактично.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним правочин, а саме договір фінансового лізингу № 003761 від 30.03.2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_2.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 сплачені ним кошти в розмірі 50 800 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 пеню відповідно до п.5 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 162 000 (сто шістдесят дві тисячі гривень).

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 спричинену моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що підписуючи спірний договір лізингу сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, визначених чинним законодавством для договорів фінансового лізингу, укладений договір відповідає формі договору у відповідності до цивільного законодавства.

Факт підписання договору є підтвердженням обізнаності щодо умов договору та правових наслідків укладення такого договору.

Позивача ніхто не змушував до підписання спірного договору, позивач на власний розсуд обрав серед юридичних осіб, що надають фінансовий лізинг саме відповідача. Окрім того, на виконання умов договору добровільно вніс на розрахунковий рахунок відповідача грошову суму (авансовий платіж) чим підтвердив свої наміри щодо подальшого виконання умов договору.

Разом з тим, судом першої інстанції не зазначено жодного положення договору, який не відповідає встановленим законом вимогам та передчасно дійшов до висновку про визнання договору лізингу недійсним.

Щодо стягнення з відповідача пені, то в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить положень щодо порядку нарахування пені та положення цієї статті не можуть бути застосовані до правовідносин, що склалися між сторонами.

Також позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що діями відповідача була завдана моральна шкода, яку суд також безпідставно стягнув.

За таких обставин скаржник просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.03.2016 між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 003761 від 30.03.2016, згідно якого ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - Лізингодавець, а позивач - лізінгоодержувач зобовязувався придбати транспортний засіб, згідно його замовлень та специфікації (а.с.7-12).

30.03.2016 ОСОБА_2 перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», який зазначено у договорі фінансового лізингу № 003761 кошти в розмірі 100 000 грн, що підтверджується квитанцією Приватбанку від 30.03.2016 (а.с.16).

Наступного дня, 31.03.2016 позивачу ОСОБА_2 представники ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в телефонній розмові повідомили, що замовленого ним транспортного засобу, а саме трактора МТЗ 82.1 Білорус 2012-2013 року випуску, у них не має, придбати його вони не можуть та запропонували йому інший транспортний засіб.

18.04.2016 після звернення ОСОБА_2 та його адвоката до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», позивачу на його картковий рахунок від відповідача були перераховані кошти в сумі 49 200 гривень. Решту суми - 50 800 гривень відповідач відмовився повернути, мотивуючи у письмовій відповіді тим, що 100 000 гривень це адміністративний платіж від загальної вартості замовленого трактору, яка становить 180 000 гривень. Тому на підставі умов укладеного договору, ОСОБА_2 було повернуто сплачений ним авансовий платіж в сумі 49200 гривень, підстав для повернення решти суми не має та такі обставини не передбачені підписаним сторонами договором.

Встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позову, оскільки укладений договір лізингу суперечить деяким актам цивільного законодавства та підлягає визнанню його недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, що передбачені цивільним законодавством.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції лише в частині визнання договору лізингу недійсним.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР.

Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно,

по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Суд першої інстанції встановив, що згідно з укладеним між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 3.3.1 договору).

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила

6 тис. 716 дол. США 42 центи з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом

долара США до гривні на момент укладення цього договору складало

180000 грн з ПДВ (пункт 8.2).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу (пункт 12.1 договору).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Крім того, статтею 16 Закону № 723/97-ВР передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення (пункт 10.14).

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Отже, суд першої інстанції, визнаючи умови договору фінансового лізингу несправедливими, а договір недійсним та стягуючи з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративного платежу, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, правильно застосувавши положення Закону № 1023-XII та статей 203, 215 ЦК України.

Разом із тим, судова колегія не може погодитись із судом першої інстанції в тому, що до задоволення підлягали також позовні вимоги в частині стягнення пені та моральної шкоди.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення пені, позивач посилався на ч. 5 ст. 15 Закону № 1023-XII, однак вказана норма не передбачає стягнення пені при визнанні недійсними договору. Ст. 15 Закону № 1023-XII передбачає право споживача на отримання інформації про продукцію. Суд першої інстанції також застосував норму права, яка не регулює виниклі правовідносини.

Сплата пені передбачена ч.5 ст. 10 Закону № 1023-XII, відповідно до якої у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Судова колегія вважає, що позивач у своєму позові заявив взаємовиключні вимоги, оскільки він, по-перше, просить визнати недійсним договір фінансового лізингу, а, по-друге, стягнути пеню за невчасне виконання зобов»язання.

Разом із тим, угода визнається недійсною з моменту її укладення і сторони мають повернути один одному все отримане за цією угодою. Таким чином, оскільки суд визнав угоду недійсною, не може йти мова про відповідальність за порушення строків її виконання.

Заявляючи позов про відшкодування моральної шкоди. позивач посилався на ст.. 24 Закону № 1023-XII, яка не регулює виниклі правовідносини.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині, разом із тим не послався на жоден доказ, яким би доводилось завдання позивачу моральної шкоди.

За наведених обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково ухвалив рішення про задоволення позову в частині стягнення пені та моральної шкоди, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити частково.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2016 року скасувати в частині стягнення пені та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», третя особа: Управління у справах захисту прав споживачів у Київській області про стягнення пені та моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді