Справа № 135/1201/15-ц Провадження № 22-ц/772/437/2017Головуючий в суді першої інстанції Патраманський І. О.
Категорія 27Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С. К.,

суддів: Нікушина В. П., Оніщука В. В.,

з участю секретаря Ліннік Я. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося в суд з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 листопада 2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, на умовах, визначених договором.

Оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконує, станом на 03 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 3 329, 32 грн., що складається з наступного: 172, 82 грн. - заборгованість за кредитом, 851, 97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 669,80 грн. - заборгованість по пені та комісії, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 134,73 грн. (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаними рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» Рой В. Л. апеляційну скаргу підтримав з викладених в ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи провести у його відсутність.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам та нормам матеріального й процесуального права.

Судом установлено, що 23 листопада 2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), де вказано, що заява разом з пам?яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг.

За умовами договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв?язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов?язань, станом на 03 серпня 2015 року утворилася заборгованість, що складається з наступного: 172, 82 грн. - заборгованість за кредитом, 851, 97 - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 669,80 грн. - заборгованість по пені та комісії, а також штрафи 500 грн. (фіксована частина) та 134,73 грн. (процентна складова), на загальну суму 3 329, 32 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком (а.с. 5-7).

Відповідно до п. 1.1 умов надання банківських послуг договір про надання банківських послуг, кредитний договір складається з заяви позичальника, пам'ятки клієнта, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою і тарифами.

Згідно із п. 3.1 Умов надання банківських послуг (надалі - Умов) договір про надання банківських послуг, для надання послуг банк відкриває клієнту картковий рахунок, видає клієнту картки, їх вид та строк дії визначений в заяві та в пам'ятці клієнта.

Відповідно до п. п. 3.2, 3.3 Умов, після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт установлюється за рішенням банка, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору являється прямою і безумовною згодою отримувача відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно з п. 3.5. Умов пам'ятка клієнта оформлюється та є невід'ємною частиною договору тільки у випадку оформлення та видачі платіжної картки за кредитною схемою.

Відповідно до п. 4.3 Умов позивальник доручає банку списувати з картрахунків суми грошових коштів у розмірі здійснюваних клієнтом або його повіреними особами операцій у відповідності з правилами міжнародних платіжних систем, а також вартість послуг, визначених тарифами банку при настанні строків платежів.

Згідно з п. 8.6 Умов при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більше ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми позики.

Відповідно до п. 9.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк.

Згідно з пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицьовій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Судом установлено, що останній платіж за умовами договору ОСОБА_2 здійснено 24 липня 2012 року, після чого грошові зобов?язання за договором ним не виконувалися.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Оскільки відповідач зобов?язання за кредитним договором не виконував, то позовні вимоги позивача є доведеними.

Разом з тим, з роз?яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» слідує, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

17 вересня 2015 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування до позовних вимог банку наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 28).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (постанова ВСУ від 22 жовтня 2014 року у справі №6-127цс14).

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицьовій стороні карти (місяць і рік) і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, останнє внесення відповідачем коштів на свій позичковий рахунок мало місце 24 липня 2012 року, станом на цю дату вся заборгованість як по тілу кредиту, так і по відсотках за користування ним вважалася простроченою, а з позовом до суду банк звернувся лише 28 серпня 2015 року (а. с. 22).

Колегія суддів не погоджується з доводами заявника про те, що навіть у разі застосування строку позовної давності по тілу кредиту, стягненню з відповідача підлягають суми нарахованих і не сплачених ним відсотків за користування кредитом, а також неустойка в межах строку позовної давності.

Так, за змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п. 5.4 розділу ІІ Умов проценти по кредиту повинні погашатися щомісячно за попередній місяць.

Відтак, у разі їх несплати в поточному місяці за попередній, вони вважаються простроченими, і в позивача виникає право заявити вимогу про це, тобто, розпочинає свій перебіг строк позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу.

Крім того, за своєю правовою природою проценти є платою за користування грошовими коштами, а їх розмір визначається від суми тіла кредиту, що підлягає поверненню.

Виходячи з аналізу норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України, стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

У зв?язку зі спливом строку позовної давності по тілу кредиту, не можуть бути стягнуті і відсотки за користування ним та неустойка, оскільки відсутня база їх нарахування, а подальше здійснення банком такого нарахування не має правового значення.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладення договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також те, що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов?язань за договором не виконав.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковою для судів.

Тому доводи заявника в цій частині колегією суддів також до уваги не приймаються.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального та дотримано норми процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С. К. Медвецький

Судді: /підпис/ В. П. Нікушин

/підпис/ В. В. Оніщук

З оригіналом вірно: