Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 415/3654/16-ц
Провадження № 22ц/782/902/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Стахової Н.В., Авалян Н.М.,

за участю секретаря Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 жовтня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, моральної шкоди. В обґрунтування позову вказував, що згідно наказу №122-к від 25.10.1990 року він працював у відповідача у м. Стаханов Луганської області. У звязку з проведенням антитерористичної операції (далі АТО) на території Луганської області та відповідно до постанови КМУ від 07.11.2014року №595 та наказу командира загону від 13.11.2014року №131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2 ВГРЗ» робітники підприємства були переміщені за новою адресою підприємства: м. Лисичанськ Луганської області, вул. В.Сосюри (Свердлова), 197 та з 01.12.2014 року позивач був змушений приступити до роботи за новим місцем роботи. Згідно наказу від 06.02.2015 року № 79-к позивач звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільнені відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за серпень 2014 р. 1130,97 грн., вересень 2014 р. 2835,30 грн., жовтень 2014 р. 3163,61 грн., грудень 2014 р. 3121,78 грн., а загалом у в сумі 10251,66грн.

Тому просив стягнути заробітну плату з Другого воєнізованого гірничорятувального загону за період з серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року в сумі 10251,66 грн., моральну шкоду у сумі 2000 грн., індексацію споживчих цін у сумі 5046,42 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 27 жовтня 2016 року

позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС,

ідентифікаційний код юридичної особи 00159367, місцезнаходження: Луганська область, місто Лисичанськ, вул. В.Сосюри, буд. 197 на користь ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 10251,66 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 5046,42грн., моральну шкоду у розмірі 1000грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення вимоги про стягнення з Другого воєнізованого гірничорятувального загону 1000 грн. моральної шкодита ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити позивачу у вимозі про стягнення моральної шкоди, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду матеріалам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

З апеляційної скарги вбачається, що предметом оскарження є лише незгода з рішенням суду про часткове задоволення позову і стягнення моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди частково, суд з посиланням на вимоги ст. 237-1 КЗпП України вважав, що позивач має право на відшкодування такої шкоди з огляду на порушення його прав як працівника у сфері трудових відносин невиплатою належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушення докладання додаткових зусиль для організації свого життя, а визначаючи розмір цієї шкоди у сумі 1000 грн., виходив із засад виваженості та справедливості, а також тривалості спричинення.

Проте, такі висновки не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Але відповідальність за завдання шкоди (у тому числі і моральної) за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Обов'язковою умовою для такої відповідальності є причинний зв'язок між противоправною поведінкою особи та завданою шкодою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном, займав посаду водія автотранспортних засобів (спеціального оперативного автомобіля).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи держаної влади тимчасово не здійснюють або здійснюються не в повному обсязі свої повноваження» місто Стаханов Луганської області є містом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

З вказаної підстави відповідач в листопаді 2014 року перемістився з тимчасово непідконтрольної державі території на підставі наказу командира Другого воєнізованого гірничорятувального загону «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2ВГРЗ» від 13.11.2014 року №131 (а.с. 12), та було здійснено перереєстрацію Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у м. Лисичанськ Луганської області (а.с. 47-49).

Відомості про те, що ОСОБА_2 разом з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном перемістився до м. Лисичанська та став там до роботи позивачем не надано.

Згідно наказу від 06.02.2015 року №79-к позивач звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до статей 47, 116 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що проведення розрахунку в день звільнення було унеможливлено тим, що позивач не здійснив переміщення разом з установою з непідконтрольної Україні території.

Дійсно, в день звільнення відповідач не мав можливості виплатити позивачу нараховані у зв'язку із звільненням суми та здійснити нарахування належних позивачу сум, оскільки необхідні для цього документи залишились в м. Стаханові.

В даному випадку встановлено, що непроведення розрахунку з позивачем не є наслідком винної поведінки відповідача, який з об'єктивних, незалежних від нього причин не мав можливості здійснити такий розрахунок та виплату, а тому відсутні правові підстави для покладання на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди.

При цьому колегія суддів не може взяти до уваги правові позиції, викладені Верховним Судом України, зокрема у Постанові від 25.04.2012 року та інших, щодо того, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси, оскільки в даному випадку правовідносини сторін не є подібними з огляду на виникнення їх у звязку з проведенням АТО.

Визначальним в даному випадку є саме відсутність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку із позивачем за умови захоплення приміщення відповідача у м. Стаханові незаконними збройними формуваннями та проведення АТО на території Луганської області.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, що регулюються, крім іншого, і главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають також положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Обставинами непереборної сили є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Також матеріалами справи підтверджено, що здійснення операцій по казначейському реєстраційному рахунку з отримання грошових коштів для виплати працівникам 2 ВГРЗ заробітної плати було неможливим у звязку з простоєм Державної казначейської служби України у м. Стаханові з 31.07.2014 року по 26.12.2014 року (а.с. 46).

Таким чином, апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи, а також зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального, а також порушення норм процесуального права.

У зв'язку з чим рішення суду в наведеній частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 309 Цивільного процесуального кодексу України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, судова колегія

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС

задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 жовтня 2016 року

змінити, скасувавши його в частині стягнення з Другого воєнізованого гірничорятувального загону ДВГРС на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову до Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби про стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати: на користь Другого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у сумі 606,32 грн. та на користь держави у сумі 551,20 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення.

Головуючий

Судді: