Справа № 466/3856/13 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/1196/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю представника позивача Блажевського П.І.,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4, з участю третьої особи Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення,-

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову за безпідставністю.

Рішення суду оскаржує ТзОВ «Факторингова Компанія « Вектор Плюс».

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що18 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТзОВ «Факторингова Компанія « Вектор Плюс», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №1301/0408/71-054. Того ж дня між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно умов якого ОСОБА_4 передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. У зв»язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, позивачем в позасудовому порядку врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що 11 вересня 2015 року позивачем набуто право власності на спірну квартиру. Проте, відповідач продовжує проживати у вказаній квартирі, у добровільному порядку відмовляється звільнити спірне житло.

Заслухавши суддю-доповідача,учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що 18 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТзОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1301/0408/71-054. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та відповідачем 18 квітня 2008 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І., згідно умов якого ОСОБА_4, передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору, зокрема неповерненням кредиту, несплатою процентів та комісій за користування таким, ТзОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» в позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки. 11 вересня 2015 року набуло право власності на вищевказану квартиру в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Даний факт стверджується витягом про реєстрацію права власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11).

З матеріалів справи, а саме з довідки ЛКП» Рясне-402» від 30 травня 2016 року вбачається, що за адресою спірного житла з 9 жовтня 2009 року зареєстровані та проживають відповідач та її неповнолітній син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, зі змісту долученої до справи копії письмової вимоги про виселення (а.с.-17) видно, що така направлялась ОСОБА_4, та була залишена нею без реагування. Проте, у матеріалах справи відсутні відомості щодо вручення письмової вимоги про виселення відповідача. Наявність відомостей про відправлення зазначених вимог не може свідчити про їх вручення. Також вказана вимога стосується лише виселення ОСОБА_4 та в ній жодним чином не обумовлено питання виселення неповнолітньої дитини відповідача, між тим позивач доповнив вимоги щодо виселення і ОСОБА_6, що суперечить вимогам Закону України « Про охорону дитинства».

Зокрема, ст. 18 Закону гарантує право дитини на житло та передбачає, що Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Частиною 1 ст. 40 цього Закону України передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відомості про наявність у відповідачів права на інше житло відсутні.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців згідно із ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Докази про те, що передана в іпотеку спірна квартира була придбана відповідачем за кредитні кошти відсутні.

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із спірної квартири без надання іншого постійного житла.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 18 лютого 2015 року (справа № 6-39 цс15), від 3 лютого 2016 року (справа № 6-1449 цс 15), від 14 грудня 2016 року (справа № 6-1141 цс 16) ) щодо застосування ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права; особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про відмову в задоволенні позову за безпідставністю з урахуванням наявних у справі доказів та встановлених обставин.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді