АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого судді Кулянди М.І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю: представників позивача ОСОБА_1 та Попової - ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Чернівецької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 грудня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилався на те, що 01 квітня 2015 року Чернівецький міський голова ОСОБА_6 уклав з позивачем контракт на виконання обовязків головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» на період з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року.

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 26 липня 2016 року №10-14 звільнено ОСОБА_5 з посад головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» з 26 липня 2016 року, згідно пункту 9 статті 36 КЗпП України.

№ 22ц/794/304/17 р. Головуючий у 1 інстанції Смотрицький В.Р.

Категорія 54 Доповідач Кулянда М.І.

Чернівецький міський голова в розпорядженні, як на одну із підстав для звільнення його з роботи, посилається на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року у справі №33/794/54/16, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-7 КУпАП (неповідомлення у встановлених законом випадках та порядку наявність реального конфлікту інтересів).

Законом України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року, який введений в дію з 26 квітня 2015 року, зокрема статтею 28 було встановлено, що особи уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування зобовязані вжити заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів, повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника.

Відповідальність за вчинення зазначеного корупційного правопорушення була передбачена новою редакцією ст. 172-7 КУпАП, яка також вступила в дію з 26 квітня 2015 року та охоплювала період укладення ним договору оренди із ТОВ «Медмаркет ОСОБА_7» з 01 квітня 2014 року по 25 квітня 2015 року.

У постанові Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року про притягнення його до адміністративної відповідальності зазначено, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, яке він нібито вчинив в період з 01 квітня 2015 року по 26 квітня 2015 року.

Такої спеціальної норми, яка передбачає підставу для звільнення особи від виконання посадових обовязків, тобто звільнення її з роботи, в Законі України «Про запобігання корупції» немає.

Оскільки постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року до нього застосовано адміністративне покарання у вигляді штрафу, а тому не має і підстав, передбачених ст.65 Закону України «Про запобігання корупції», для притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи.

Вважав, що в Чернівецького міського голови не було підстав для звільнення його з роботи, однак якщо він вважає, що такі підстави були, то станом на 26 липня 2016 року (день звільнення з роботи) в Комунальній медичній установі «Міська стоматологічна поліклініка» були вакантними цілий ряд посад, які він міг зайняти. Зокрема, у лікувальному відділенні були вільними дві ставки лікаря-стоматолога-терапевта, в ортопедичному відділенні- 2,5 ставки лікаря-стоматолога-ортопеда та 3 ставки техніка зубного.

Він має вищу освіту за спеціальністю лікар стоматолог-ортопед, вищу категорію лікаря-ортопеда, кандидат медичних наук, стаж роботи за спеціальністю більше 20 років, однак йому не були запропоновані зазначені посади.

Відповідно до п.1.1 Статуту Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» установа повністю утримується за рахунок коштів міського бюджету та є неприбутковою.

Його було звільнено з роботи 26 липня 2016 року. Кількість робочих днів з розрахунку пятиденного робочого тижня за два останні перед звільненням місяці роботи (травень, червень) складає, відповідно 20 та 21 робочих днів. Всього 41 день.

Вважає, що є підстави для поновлення йому строку звернення до суду для вирішення трудового спору в звязку з тим, що ним пропущений встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення із заявою до суду з поважних причин, оскільки, у серпні 2016 року, протягом одного місяця з дня звільнення з роботи, звернувся з позовом до Чернівецького міського голови, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним розпорядження Чернівецького міського голови про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Трудовий спір розглядався Шевченківським районним судом м. Чернівці та Апеляційним судом Чернівецької області, однак у звязку з тим, що Шевченківський районний суд м. Чернівці вирішив права та обовязки Чернівецької міської ради, не залучивши її до участі в справі, в якості співвідповідача, дане рішення було скасовано Апеляційним судом Чернівецької області.

Просив суд, поновити йому строк звернення до суду з вказаним позовом, поновити його на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» з 26 липня 2016 року, стягнути з міського бюджету Чернівецької міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп. та вирішити питання про судові витрати по справі.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» з 26 липня 2016 року, стягнути на його користь заробітну плату за один місяць в сумі 10 106 гривень 09 коп. за вирахуванням суми обовязкових платежів.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 грудня 2016 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_5 строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Поновлено ОСОБА_5І на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» з 26 липня 2016 року.

Стягнуто з міського бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» з 26 липня 2016 року, а також стягнуто на його користь заробітну плату за один місяць в сумі 10 106 гривень 09 коп. за вирахуванням суми обовязкових платежів.

На вказане рішення Чернівецька міська рада подала апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 грудня 2016 року скасувати та винести нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Так, відповідно до частини 1, 2, 6 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В пункті 11 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі"визначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із ч. З ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи 01 квітня 2015 року Чернівецький міський голова ОСОБА_6 уклав з позивачем контракт на виконання обовязків головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» на період з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року.

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 26 липня 2016 року №1014-к звільнено ОСОБА_5 з посад головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка», директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» з 26 липня 20166 року, згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України.

Чернівецький міський голова в розпорядженні, як на підставу для звільнення позивача з роботи, посилається на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року у справі № 33/794/54/16, якою ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-7 КУпАП (неповідомлення у встановлених законом випадках та порядку наявність реального конфлікту інтересів).

У постанові Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності зазначено, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення прийшов до помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_5 до Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка», виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6.3 Статуту комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» призначення або звільнення з посади головного лікаря Установи здійснюється Чернівецьким міським головою (а.с.12).

Як вбачається з матеріалів справи 01 квітня 2015 року Чернівецький міський голова ОСОБА_6 уклав з позивачем контракт на виконання обовязків головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» з 01 квітня 2015 року по 31 березня 2018 року.

Розпорядженням Чернівецького міського голови від 26 липня 2016 року №1014-к звільнено ОСОБА_5 з посади головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» з 26 липня 20166 року, згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України.

Отже, контракт був укладений та підписаний позивачем та Чернівецьким міським головою ( а.с. 5-8). Звільнено позивача на підставі розпорядження міського голови.

З матеріалів справи вбачається, що Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка» не вчиняла будь-яких дій направлених на визнання або оспорювання законних прав позивача.

За таких обставин, Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка» є неналежним відповідачем у даній справі.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_5 до Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано стягнув із міського бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп.

Відповідно до ст.97 Бюджетного кодексу України фінансування охорони здоровя здійснюється за рахунок медичної субвенції. Медична субвенція спрямовується на видатки місцевих бюджетів, передбачені у пункті 3 частини першої статті 89 та пункті 3 частини першої статті 90 Бюджетного кодексу України, для оплати поточних видатків.

Для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня(п.1 ст.22 Бюджетного кодексу України).

Як вбачається із довідки фінансового управління Чернівецької міської ради від 22 березня 2017 року №10/02-20/160 головним розпорядником коштів є управління охорони здоровя Чернівецької міської ради, а міське територіальне медичне обєднання «Стоматологія» є розпорядником нижчого рівня (другого рівня відповідно до мережі) до складу якого входить Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка» та централізована бухгалтерія.

Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка» та централізована бухгалтерія здійснює нарахування та виплату заробітної плати головному лікарю (директору), в межах затверджених видатків на оплату праці в кошторисі установи.

За таких обставин, Чернівецький міський голова та Чернівецька міська рада є неналежним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_5 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивача незаконно було звільнено з посади головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка», директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія».

Як вбачається з матеріалів справи Чернівецький міський голова, приймаючи розпорядження про звільнення ОСОБА_5 з посади головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» не вживав заходів, передбачених ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції» для врегулювання конфлікту інтересів, які існували у позивача ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції» зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом:

1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів;

2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень;

3) обмеження доступу особи до певної інформації;

4) перегляду обсягу службових повноважень особи;

5) переведення особи на іншу посаду;

6) звільнення особи.

Приймаючи розпорядження про звільнення ОСОБА_5 з роботи Чернівецький міський голова не врахував вимог, які зазначені в ч. 2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції».

Згідно ч.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції» звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у звязку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що Чернівецький міський голова не вживав будь-яких заходів для врегулювання конфлікту інтересів в інший спосіб, крім звільнення з роботи.

Зокрема, станом на 26 липня 2016 року (день звільнення з роботи) в Комунальній медичній установі «Міська стоматологічна поліклініка» були вакантними 2 ставки лікаря-стоматолога-терапевта, 2,5 ставки лікаря-стоматолога-ортопеда, 3 ставки техніка-зубного.

Позивач має вищу освіту за спеціальністю «лікар-стоматолог-ортопед, вищу категорію лікаря-ортопеда, кандидат медичних наук, стаж роботи за спеціальністю більше 20 років, однак, йому не пропонувалося переведення на іншу посаду або надання іншої роботи в Комунальній медичній установі «Міська стоматологічна поліклініка», яка за своїми характеристиками відповідає особистим та професійним якостям особи, яка звільняється.

Приймаючи розпорядження про звільнення позивача з посади директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія» Чернівецький міський голова не врахував, що відповідно до п.1.3 Статуту обєднання є окремою юридичною особою, повноваження керівника визначені у п.4.6 вказаного Статуту.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували той факт, що позивач ОСОБА_5, перебуваючи на посаді директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія», вчиняв корупційні діяння.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 грудня 2016 року про задоволення позову ОСОБА_5 до Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка», про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про стягнення з міського бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп., а також в частині допуску до негайного виконання рішення суду про стягнення заробітної плати за один місяць підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції незаконно поновив позивачу строк на звернення до суду з позовом до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у своїй постанові від 06 квітня 2016 року №6-409 цс16 зробив висновок, що відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 223 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 01 квітня 2015 №6-42304 св14 також прийшов до висновку, що пропущені з поважних причин строки, передбачені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені судом згідно 234 КЗпП України.

Поважність причин пропуску строку це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх порушених прав.

Поновлюючи позивачеві строк звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції правильно врахував доводи позивача, що строк встановлений ст. 233 КЗпП України ним пропущено з поважних причин, оскільки в серпні 2016 року він звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського голови, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2016 року, яке в подальшому було скасовано рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року було відмовлено в задоволенні позову з тих підстав, що суд першої інстанції в порушення норм частини 4 статті 10 ЦПК України вирішуючи питання про склад осіб, які беруть участь у справі не розяснив позивачу його право на звернення з клопотанням про залучення у справі Чернівецької міської ради в якості співвідповідача.

Після ухвалення рішення Апеляційного суду Чернівецької області 02 листопада 2016 року ОСОБА_5 повторно звернувся до суду з позовом до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 04 листопада 2016 року.

Вказані обставини свідчать про те, що позивач не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав, а у визначений законом місячний строк скористався своїм правом на судовий захист порушених прав.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що роботодавець на власний розсуд обирає захід врегулювання конфлікту інтересів працівника, які визначені статтею 29 Закону України «Про запобігання корупції».

Системний аналіз положень статтей 29, 34 Закону України «Про запобігання корупції» дає підстави зробити висновок про те, що звільнення з роботи позивача є крайнім способом зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, який застосовуються в тому разі, якщо такий конфлікт не можна врегулювати іншими способами, які визначені в ст. 29 вищевказаного Закону.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що міський голова не є належним відповідачем у справі, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_5, далі - Закон) система місцевого самоврядування включає:територіальну громаду;сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Частиною 4 ст. 42 Закону визначено повноваження сільського, селищного, міського голови.

Згідно із п. п. 10, 20 ч. 4 ст. 42 Закону сільський, селищний, міський голова, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів; видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 42 Закону сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

Згідно із п. 8 ст. 59 Закону сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

У мотивувальній частині рішення у справі від 9 лютого 2000 року №1- рп/2000 (справа про місцеве самоврядування) Конституційний Суд України роз'яснив, що за Конституцією України (частина друга статті 141) сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою для того, щоб очолювати виконавчий орган ради та головувати на її засіданнях. Ці функції визначають сільського, селищного, міського голову передусім як посадову особу виконавчого органу ради та самої ради, їй підзвітну та перед нею відповідальну як за роботу виконавчого органу ради, так і за організацію роботи самої ради. Закон не обмежує повноваження сільського, селищного, міського голови лише головуванням на засіданнях ради, а покладає на нього й інші повноваження, аналогічні тим, які має, наприклад, голова районної, обласної ради. Передусім це організація роботи ради, керівництво її апаратом, формування порядку денного цієї ради, укладення від імені ради договорів з питань, віднесених до виключної компетенції ради, представництво ради у відносинах з державними органами та іншими органами місцевого самоврядування тощо (частина третя статті 42 Закону).

Відповідно до п. 6.3 Статуту комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» призначення або звільнення з посади головного лікаря Установи здійснюється Чернівецьким міським головою (а.с.12).

Із матеріалів справи вбачається, що контракт був укладений та підписаний позивачем та Чернівецьким міським головою ( а.с. 5-8).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалою суду від 22 листопада 2016 року безпідставно відмовив у закритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_5 до Чернівецького міського голови та Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» щодо яких є рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 листопада 2016 року про відмову в задоволенні позову, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 п.2 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 вже раніше звертався до суду з позовом до Чернівецького міського голови, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна лікарня» про визнання незаконним розпорядження Чернівецького міського голови про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В даній справі ОСОБА_5 звернувся з позовом до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради, Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_5 звернувся до суду з вимогами до нового відповідача, а саме, Чернівецької міської ради, частково змінивши позовні вимоги.

Отже, предмет позову у справі №22ц-794/1396/16 та в даній справі не є тотожними.

Верховний Суд України у своїй постанові №6-899 цс16 від 21 грудня 2016 року зробив висновок, що закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв'язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

За змістом частини другої статті 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Підстави закриття провадження у цивільній справі визначені у статті 205 ЦПК України.

Зокрема, у пункті 2 частини першої статті 205 ЦПК України зазначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яка кореспондується з положеннями частини другої статті 223 ЦПК України.

Закриття провадження у справі у цьому випадку можливе лише за умови, що вже існує рішення суду, яке набрало законної сили, і це рішення ухвалено за наслідками розгляду спору ( позову), який розглядається між тими самими сторони, про то самий предмет спору і з тих самих підстав.

Таким чином, необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі.

За змістом зазначеної норми обставини, які відповідно до положень статті 205 ЦПК України є підставами для закриття провадження у справі на стадії апеляційного розгляду справи, повинні існувати на момент прийняття рішення судом першої інстанції або ці обставини унеможливлюють прийняття апеляційним судом судового рішення по суті після скасування судового рішення, яке є предметом апеляційного оскарження.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі може бути лише наявність на час його ухвалення рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. При цьому зазначені обставини не можуть бути підставою для скасування в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, ухваленого по суті спору, на яке подана апеляційна скарга та яке підлягає перевірці апеляційним судом по суті.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України підлягає розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно частини 3 статті 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

ОСОБА_5, звертаючись до суду з позовом, просив поновити його на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» та директора міського територіального медичного обєднання «Стоматологія», а також стягнути з міського бюджету Чернівецької міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп., що є вимогами немайнового та майнового характеру.

За позов майнового характеру судовий збір повинен бути сплачений в розмірі 551 гривні 20 коп., а за вимоги немайнового характеру в розмірі 1 102 гривні 40 коп. (551,20 + 551,20).

А всього, судовий збір, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви складав 1 653 гривні 60 коп.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції неправильно стягнув із міського бюджету Чернівецької міської ради на користь держави судовий збір в розмірі 1378 гривень замість 1653 гривні 60 коп. (1378+275,60).

За подання апеляційної скарги апелянт повинен був сплатити судовий збір в розмірі 1 818 гривень 96 коп.

З платіжних доручень вбачається, що апелянт сплатив 5 572 гривні судового збору ( а.с. 153, 158, 159).

Отже, Чернівецька міська рада здійснила переплату судового збору в розмірі 3 753 гривні 04 копійки.

З мотивувальної частини рішення суду вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп.

Відповідно до правил частини 4 статті 88 ЦПК України витрати понесені Чернівецькою міською радою на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги повинні бути компенсовані за рахунок держави в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590.

Таким чином, Чернівецькій міській раді необхідно компенсувати частину сплаченого нею судового збору в розмірі 606 гривень 32 копійки (1818,96 : 3) за подання до суду апеляційної скарги за рахунок держави, в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі ніж встановлено законом.

Отже, зайво сплачені грошові кошти в сумі 3 477 гривень 44 копійки (3 753,04- 275,60) можуть бути повернуті за заявою Чернівецької міської ради.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задовольнити частково

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 грудня 2016 року про задоволення позову ОСОБА_5 до Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка», про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про стягнення з міського бюджету Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп., а також в частині допуску до негайного виконання рішення суду про стягнення заробітної плати за один місяць скасувати.

В позові ОСОБА_5 до Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» про поновлення на посаді головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська стоматологічна поліклініка» відмовити.

В позові ОСОБА_5 до Чернівецького міського голови, Чернівецької міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 508 гривень 60 коп. відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Компенсувати Чернівецькій міській раді частину сплаченого нею судового збору в сумі 606 гривень 32 копійки за подання до суду апеляційної скарги за рахунок держави в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_8

Судді: (підписи) ОСОБА_9

ОСОБА_10

З оригіналом згідно: