У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області про видачу трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 5 березня 2008 року вона прийнята на роботу у комунальне підприємство «Відродження плюс» (далі - КП «Відродження плюс») на посаду головного бухгалтера, з 10 січня 2011 року - виконувала обов'язки директора цього підприємства, а у січні 2011 року у зв'язку з призначенням її на посаду директора КП «Відродження плюс» Новоюлівська сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області, яка згідно зі статутом КП «Відродження плюс» є засновником цього підприємства і має повноваження щодо призначення керівника та звільнення його з посади, уклала з нею контракт строком на п'ять років.

Зазначала, що Новоюлівська сільська рада Софіївського району Дніпропетровської області не видала наказ про її звільнення з посади директора КП «Відродження плюс» на підставі поданої нею заяви від 20 травня 2015 року та не видала їй трудову книжку, що призвело до вимушеного прогулу і позбавило її можливості офіційно працевлаштуватися на іншу роботу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд зобов'язати Новоюлівську сільську раду Софіївського району Дніпропетровської області видати її трудову книжку, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 травня 2015 року до дня ухвалення рішення суду у розмірі 2 427 грн 17 коп., а також 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано Новоюлівську сільську раду Софіївського району Дніпропетровської області видати ОСОБА_3 трудову книжку НОМЕР_1. Стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 травня 2015 року до 25 червня 2015 року включно у розмірі 3 078 грн 40 коп., після відрахування з неї передбачених законом податків та обов'язкових платежів, а також 150 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційному порядку справа розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено вимоги трудового законодавства та не видано позивачу трудову книжку в день звільнення, що призвело до порушення її трудових прав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що на момент звернення з даним позовом до суду та протягом всього розгляду справи по суті трудова книжка позивача не перебувала в Новоюлівській сільській раді Софіївського району Дніпропетровської області, оскільки 17 червня 2015 року рада надіслала на адресу ОСОБА_3 трудову книжку із серійним номером НОМЕР_3 і ця трудова книжка перебуває у позивача на руках, у зв'язку з чим посилання на неможливість працевлаштування та необхідність компенсації вимушеного прогулу є безпідставними.

Проте такоговисновку апеляційний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 5 березня 2008 року ОСОБА_3 прийнята на роботу у КП «Відродження плюс» на посаду головного бухгалтера. На підставі рішення сесії Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 13 січня 2011 року № 51-4/VІ позивача затверджено на посаду директора КП «Відродження плюс» та укладено з нею контракт строком на п'ять років - з 13 січня 2011 року до 13 січня 2016 року. 8 липня 2013 року ОСОБА_3 була звільнена з посади директора КП «Відродження плюс» на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 4 листопада 2014 року, що набрало законної сили 14 січня 2015 року, ОСОБА_3 поновлено на посаді директора КП «Відродження плюс» та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9 липня 2013 року до 4 листопада 2014 року.

Згідно з розпорядженням сільського голови Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року ОСОБА_3 з 30 січня 2015 року поновлено на роботі.

17 лютого 2015 року ОСОБА_3 подала заяву до Новоюлівської сільської ради про розірвання контракту та звільнення її з посади директора КП «Відродження плюс» згідно зі ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, КП «Відродження плюс» в особі директора Мартилога О.С. про стягнення компенсації за невикористані відпустки та оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Відродження плюс» на користь ОСОБА_3 5 616 грн 10 коп. в рахунок компенсації за невикористані відпустки. У решті позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2015 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 15 392 грн в рахунок відшкодування вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 5 листопада 2014 року до 19 травня 2015 року та 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

20 травня 2015 року ОСОБА_3 повторно подала заяву про звільнення з посади директора КП «Відродження плюс» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно з відповіддю Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року ОСОБА_3 повідомлена про те, що її звільнення за заявою від 20 травня 2015 року неможливе як повторне, оскільки її звільнено із займаної посади директора КП «Відродження плюс» 17 лютого 2015 року за розпорядженням сільського голови від 17 лютого 2015 року № 2-к на підставі поданої нею заяви, надісланою поштою, та їй запропоновано надати до Новоюлівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області трудову книжку серії НОМЕР_2 від 13 січня 2011 року для внесення запису про поновлення на роботі на підставі рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 4 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 січня 2015 року, та звільнення на підставі поданої нею раніше заяви, оскільки трудова книжка НОМЕР_1, виписана власноручно ОСОБА_3 і надана до сільської ради 30 січня 2015 року у зв'язку з поновленням на роботі, долучена до матеріалів кримінального провадження № 000223 від 23 квітня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України(підробка і використання трудової книжки).

У ч. 2 ст. 47 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

У п. 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників встановлено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Проте апеляційний суд не з'ясував, чи надавалась ОСОБА_3 така згода та чи надсилалось їй повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, не звернув уваги на твердження позивача про те, що в трудових книжках, виписаних Новоюлівською сільською радою Софіївського району Дніпропетровської області, не внесений запис від початку її роботи у КП «Відродження плюс» з 5 березня 2008 року на посаді головного бухгалтера та не перевірив її доводів про те, що згідно з трудовою книжкою НОМЕР_3 вона звільнена з роботи з 26 травня 2015 року, а згідно з довідкою Пенсійного фонду України від 1 серпня 2016 року, ще рахується працюючою у КП «Відродження плюс».

Також апеляційний суд не звернув увагу на те, що затримка видачі належним чином оформленої трудової книжки призводить до вимушеного прогулу працівника.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У пп. 3, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум,

виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 24 лютого 2016 року зазначив про те, що суду необхідно перевірити чи правомірно було вилучено майно (трудова книжка ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 від 5 березня 2008 року) на підставі протоколу огляду від 20 липня 2015 року, складеного слідчим СВ Софіївського РВ ГУ МВС України у Дніпропетровській області, відповідно до вимог глав 15, 16 КПК України та чи є відповідний правовий акт щодо накладення арешту на тимчасово вилучене майно, однак наведені вимоги залишились не виконаними.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнитичастково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик