Справа №204/8443/16-ц
Провадження №2/204/514/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Книш А.В.,

при секретарі Подвижній О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_5 міської ради, третя особа: ОСОБА_6 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 міської ради, третя особа: ОСОБА_6 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом та згідно уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, після смерті її чоловіка ОСОБА_7, який помер 04 квітня 2016 року, що розташоване за адресою: вул. І.Клюєва, буд.11 у м.Дніпро, що складається з житлового будинку літера А-1, з прибудовами літ. а-1, а-1, а1-1, а2-1, а4-1, а5-1, житловою площею 96,4 кв.м., загальною площею 162,2 кв.м., з ганком літ. а7, а8, сараями літ. Г, Д, К, Н, вбиральнями літ. Ж, Л, літніми душами літ. И, М, навісом літ. О, споруд № 1-13, 1, 11, що розташоване на земельній ділянці площею 776 кв.м. В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_8, дід її покійного чоловіка ОСОБА_7, почав будувати спірний житловий будинок. У відповідності до технічного паспорту на житловий будинок від 2013 року, що розташований за адресою: вул. Клюєва, буд.11 у м. Дніпро, на земельній ділянці площею 776 кв.м., що складається з житлового будинку літ. А-1, з прибудовами літ. а-1, а-2, а4-1, а5-1, житловою площею 96,4 кв.м., загальною площею 163,2 кв.м, з ганком літ.а7, а8, з підвалом під а-1, сараями літ. Н, Г, Д, К, вбиральнями літ. Ж, Л, літніми душами літ. И, М, навісом літ.О, спорудами 1-13, 1,11. Житловий будинок має три квартири, з яких квартирами № 2 та № 3 тривалий час на праві фактичної власності з 12 червня 1965 року користується родина позивача. Впродовж тривалого часу правовстановлюючі документи, які б підтвердили право власності на квартири № 2 та № 3 не були зроблені до кінця. 04 травня 1950 року помер дід покійного чоловіка позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8. Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Паравозна, 11 (теперішня адреса: м. Дніпро, вул. І Клюєва, 11). Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 став його син та батько покійного чоловіка позивача ОСОБА_9. У зазначений законом строк ОСОБА_9 не звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, але фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця, оскільки був зареєстрований у зазначеному домоволодінні та постійно проживав у ньому. 31 березня 1971 року помер ОСОБА_9, після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. І. Клюєва, 11. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 був покійний чоловік позивача ОСОБА_7 та його брати ОСОБА_10 та ОСОБА_11. 06 липня 1993 року помер ОСОБА_11 та 13 листопада 2008 року ОСОБА_10, у яких спадкоємців виявлено не було. У зазначений законом строк ОСОБА_7 для прийняття спадщини після смерті батька та братів також не звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавців, оскільки був зареєстрований в зазначеному домоволодінні та проживав там.

В 1993 році ОСОБА_7 звертався до КП ДМБТІ з проханням провести інвентаризацію та скласти новий технічний паспорт для того, щоб в подальшому отримати свідоцтво про спадщину після смерті його батька. 28 серпня 1993 року ним було отримано технічний паспорт на вищезазначений житловий будинок, де вказані житлові приміщення, що є їх квартирою і де позивач постійно мешкає з 1965 року. Потім ОСОБА_7 звернувся до Виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів з проханням про узаконення належної йому нерухомості, спадкоємцем якої він став у звязку зі смертю його діда та батька у відповідності до діючого на той час Цивільного кодексу УССР 1963 року. 15 жовтня 1993 року ОСОБА_7 був наданий Акт про введення домоволодіння в експлуатацію, де зазначалося про те, що даний житловий будинок прийнятий в експлуатацію згідно рішення Виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року. Крім того, договір забудови від 18 липня 1929 року замінено на свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з імя ОСОБА_8 (померлого) на ім'я її чоловіка ОСОБА_7. Вищезазначене рішення виконкому та акт вводу житлового будинку в експлуатацію ОСОБА_7 за життя не встиг зареєструвати в КП ДМБТІ. 04 квітня 2016 року помер ОСОБА_7 у звязку з чим в листопаді 2016 року позивач звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті свого чоловіка, однак їй було відмовлено в звязку з тим, що домоволодіння не було зареєстроване в КП ДБМТІ. Позивач вважає, що спірна частина домоволодіння не є самовільним будівництвом у відповідності до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель",а тому враховуючи викладене вона вимушена звернутись до суду.

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Позивач пояснила, що сімя ОСОБА_7 проживає в спірному домоволодінні з часу його побудови у 1934 році та займає квартири №2 та №3 по вул. І. Клюєва, 11 у м. Дніпро у звязку з чим має право власності на нього. Також позивач зазначила, що протягом проживання у спірному домоволодінні було здійснено внутрішнє переобладнання квартир шляхом добудови стін для розділення житлових кімнат, а також вказала, що в рішенні Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року зроблено помилку, а саме прийнято в експлуатацію квартири №1 та №3, які належать ОСОБА_8, замість вірних №2 та №3. Також позивач наполягала, що просить визнати за нею право власності на житловий будинок літера А-1 загальною площею 162,2 кв.м., а не 163,2 кв.м., як зазначено в технічному паспорті, виготовленому станом на 24 липня 2013 року, оскільки дані щодо загальної площі домоволодіння не відповідають дійсній площі, а саме 162,2 кв.м. Стосовно підвалу зазначеного в технічному паспорті, виготовленому станом на 24 липня 2013 року, за літерою під а-1 позивач вказала, що він на даний час відсутній та право власності на нього через це вона визнати не просить.

Представник відповідача ОСОБА_12 у судовому засіданні просив ухвалити рішення на розсуд суду у відповідності до чинного законодавства.

Представник третьої особи ОСОБА_4 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачами не наведено правових підстав для задоволення позову, правовстановлюючі документи на домоволодіння відсутні, у домоволодінні наявні прибудови, не відомо чи померли діти братів ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Вислухавши сторони, представника третьої особи ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини.

Відповідно до договору забудування від 18 грудня 1929 року, посвідченого ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою за № 23473/2М, ОСОБА_8 дідові померлого чоловіка позивача ОСОБА_7, та ОСОБА_13 була виділена під забудування земельна ділянка № 11 по вул. Паровозній у м. Дніпропетровську.

Згідно архівного витягу з рішення виконкому ОСОБА_5 міської ради депутатів трудящих від 16 вересня 1962 року №362 вулицю Паровозну перейменовано у вулицю ім. Ігоря Клюєва, що підтверджується копією відповіді Державного архіву Дніпропетровської області ОСОБА_5 обласної державної адміністрації від 05 червня 2015 року за вих.№И-23-2015.

Cпірне домоволодіння було побудовано у період з 1929 року по 1934 рік, що підтверджується поясненнями позивача та актом прийняття спірного будинку в експлуатацію від 11 жовтня 1993 року, затвердженого рішенням виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року. Зазначена обставина, також встановлена ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, належності домоволодіння, визнання права власності на ? частини домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

04 травня 1950 року помер ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ЯР № 475959, виданого 05 травня 1950 року Красногвардійським РАЦС, актовий запис №240. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 був його син, батько покійного чоловіка позивача, ОСОБА_9, який у зазначений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця, оскільки був зареєстрований у спадковому домоволодінні та постійно проживав у ньому. Таким чином, фактично прийняв спадщину після смерті свого батька відповідно до вимог діючого на час відкриття спадщини цивільного законодавства УРСР.

31 березня 1971 року помер ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 336514, виданим Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_5 міського управління юстиції від 26 травня 2010 року, актовий запис №1369.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 були його сини: покійний чоловік позивача ОСОБА_7 та його брати ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які на день смерті батька постійно проживали і були зареєстровані у спірному житловому будинку та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року) є такими, що прийняли спадщину після смерті батька.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року встановлено, що після смерті ОСОБА_9, померлого 31 березня 1971 року, в Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа та видано ОСОБА_10 свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 травня 1971 року після смерті батька на спадкове майно у вигляді заробітної плати та видано ОСОБА_11 свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 жовтня 1971 року після смерті батька на спадкове майно у вигляді грошового внеску в ощадбанку.

ОСОБА_7 у зазначений законом строк не звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця, бо був зареєстрований в спірному домоволодінні та проживав там постійно. Таким чином, ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після смерті свого батька відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

06 липня 1993 року помер ОСОБА_11, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії ІV-КИ №478283, виданим Красногвардійським відділом РАЦС м.Дніпропетровська від 07 липня 1993 року, актовий запис № 926.

13 листопада 2008 року помер ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-КИ №248372, виданого відділом реєстрації смерті ОСОБА_5 міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №8877.

Відповідно до відповіді Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 14 лютого 2017 року за вих.№379/02-14 вбачається, що із заявою про відмову/прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10, померлого 13 листопада 2008 року, ніхто не звертався та спадкова справа після його смерті не відкривалася і свідоцтво про право на спадщину за законом/заповітом не видавалися.

З копії спадкової справи №2/94, відкритою Третьою дніпропетровської державною нотаріальною конторою, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_11, померлого 06 липня 1993 року, 04 січня 1994 року звертався його син ОСОБА_14, однак свідоцтво про право на спадщину за законом йому не видавалося.

Станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_10 їхні діти та будь-хто інший крім позивача, її померлого чоловіка ОСОБА_7 та їх сина ОСОБА_15 не проживав в спірному будинку № 11 по вул. Ігоря Клюєва в м. Дніпропетровську, що підтверджується копією домової книги.

Статтею 549 ЦК УРСР (1963 року) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, він вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, визначеного статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

04 квітня 2016 року помер ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_5 міського управління юстиції, після смерті якого відкрилася спадщина на спірну частину домоволодіння.

Постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 від 25 листопада 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: вул. Ігоря Клюєва, буд.11 у м. Дніпро,після померлого 04 квітня 2016 року її чоловіка ОСОБА_7 через відсутність документу, що посвідчує право власності на частину домоволодіння.

Син померлого 04 квітня 2016 року ОСОБА_7 ОСОБА_15, відповідно до заяви від 26 травня 2016 року, копія якої міститься в матеріалах справи, наданої Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі, відмовився від прийняття спадщини за законом на користь позивача.

З копії довідки наданої 26 травня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 за вих.№1239/02-14, встановлено, що позивач є спадкоємицею всього майна померлого 04 квітня 2016 року її чоловіка ОСОБА_7, який мешкав в м. Дніпропетровську по вул. Ігоря Клюєва, буд.11.

Вирішуючи предявлені позовні вимоги судом не може бути взято до уваги твердження позивача, що спірна частина домоволодіння не є самочинним будівництвом відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель" з огляду на наступне.

Згідно технічного паспорту на домоволодіння № 11 по вул. Ігоря Клюєва у м. Дніпропетровську, виготовленого станом на 28 серпня 1993 року, вказане домоволодіння складалося з:

-житлового будинку літ. А-1, загальною площею 163,2 кв.м, житловою площею 100,9 кв.м.;

-сараїв літ. В,Г,Д;

-вбиралень літ. Е,Б,Ж,З;

-літ. И душ;

-споруд №1-6, І, ІІ.

При цьому технічна документація на домоволодіння містить зазначення про те, що маються самочинні прибудови, а саме сіни а?, а4, а5 та сарай літ.В.

Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року замінено договір забудови від 18 грудня 1929 року на свідоцтво на право особистої власності на імя ОСОБА_8 (померлого) та прийнято в експлуатацію кв. №3 і №1, які належать ОСОБА_8 з кількістю кімнат 3+3, житловою площею 59,6 кв.м., загальною площею 94,3 кв.м. Узаконено сіни а?, а4, а5 та сарай літ.В. по вул. Ігоря Клюєва, буд. 11 у м. Дніпропетровську. Також зазначеним рішенням затверджено акт ідеальних часток по вул. Ігоря Клюєва, буд. 11 у м. Дніпропетровську та за ОСОБА_17 визначено 44/100 частини, а за ОСОБА_8 46/100 частини від усього домоволодіння.

Також рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року затверджено прийняття 11 жовтня 1993 року в експлуатацію квартири АДРЕСА_1, предявленої до здачі ОСОБА_8 (померлим).

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння № 11 по вул. Ігоря Клюєва у м. Дніпропетровську, виготовленого станом на 24 липня 2013 року, встановлено, що зазначене домоволодіння складається з:

-житлового будинку А-1 загальною площею 163,2 кв.м, житловою площею 96,4 кв.м.;

-сараїв літ. Г,Д;

- вбиралень літ. Ж,Л;

-сараїв (тимч) літ. К,Н;

-літніх душів літ. М, И;

-навісу літ. О;

- споруд 1-13, І,ІІ.

У вказаному домоволодінні після 1950 року були добудовані будівлі та споруди, а саме прибудова літ. а2-1 в 1970 році, прибудова літ. а4-1 та а5-1 в 1976 році, ганок літ. а7 в 1976 році, вбиральня літ. Л в 1986 році, літній душ літ. М в 1986 році та навіс літ. О в 1970 році.

Рішеннями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року у цивільній справі №204/8445/2013-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, належності домоволодіння, визнання права власності на ? частини домоволодіння в порядку спадкування за законом, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року, та від 03 грудня 2015 року у цивільній справі №204/7360/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення фактів набуття права власності на домоволодіння, прийняття спадщини, визнання права власності на 56/100 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом, встановлено, що згідно листа КП ДМБТІ ОСОБА_5 обласної ради від 01 липня 2013 року за №6705 - право власності на 1/2 частину домоволодіння № 11 по вул. Ігоря Клюєва в м. Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_6, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 січня 2004 року, виданого Сьомою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-202, а реєстрація права власності на іншу 1/2 частину вищевказаного домоволодіння не проводилась.

Позивачем докази на підтвердження прийняття державною комісією збудованого ОСОБА_8 житлового будинку в експлуатацію та затвердження відповідного акту державної комісії виконавчим комітетом місцевої ради суду не надані. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року встановлено, що факт не надання суду за їх відсутності свідоцтва на право особистої власності на імя гр. ОСОБА_8 та акту ідеальних часток, та з урахуванням того, що за ОСОБА_18 спірне домоволодіння зареєстроване в інвентарбюро 29 листопада 1952 року за №22-27 на підставі договору забудови, посвідченого Держнотконторою 18 грудня 1929 року в розмірі ? частини домоволодіння та остання реєстрація цієї частини домоволодіння в КП «ДМБТІ» за зареєстрованим №4220189 проведена 07 травня 2004 року, приводить до висновку, що акт прийняття спірного будинку в експлуатацію від 11 жовтня 1993 року, затверджений рішенням виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року, - не відповідає зазначеним правовстановлюючим документам на спірне домоволодіння. Також судом враховується та обставина, що позивач сама ж стверджує, що дані вказані в рішенні виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів №406 від 15 жовтня 1993 року не відповідають дійсності в частині прийнятих в експлуатацію квартир, які належать ОСОБА_8, а саме №1 та №3, замість вірних №2 та №3.

Оскільки житловий будинок не був прийнятий в експлуатацію, померлий чоловік позивача ОСОБА_7 не набув на нього права власності (виходячи з того, що виникнення права власності повязане саме з фактом прийняття будинку в експлуатацію, а не реєстрації права власності) і таке право не може бути успадковане позивачем.

Крім цього, суд керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року, згідно якого у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Як вже було зазначено, судом встановлено, що після завершення будівництва житлового будинку в 1934 році в подальшому без одержання дозволу органів місцевого самоврядування та місцевих органів виконавчої влади, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, були зведені прибудова літ. а2-1 в 1970 році, прибудова літ. а4-1 та а5-1 в 1976 році, ганок літ. а7 в 1976 році, вбиральня літ. Л в 1986 році, літній душ літ. М в 1986 році та навіс літ. О в 1970 році. Крім цього, позивач стверджує, що всередині житлового будинку А-1 також зроблено перепланування шляхом добудови стін для розділення житлових кімнат.

Порівнюючи технічні паспорти на спірне житлове приміщення станом на 28 серпня 1993 року та станом на 24 липня 2013 року встановлено, що житлова площа житлового будинку з 1993 року зменшилася з 100,9 кв.м. до 96,4 кв.м.

Внаслідок наведеного, житловий будинок та домоволодіння в цілому втратили тотожність з тим, на який було надано дозвіл на будівництво і право власності на яке виникло б у померлого ОСОБА_8 при введенні житлового будинку в експлуатацію, отже домоволодіння набуло статусу самочинного будівництва.

Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 7 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

За наведених обставин, позивач має право на спадкування будівельних матеріалів, використаних в процесі самочинного будівництва, а також визначені майнові права, які ОСОБА_7 мав на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку позивач повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на зазначене нерухоме майно (введення в експлуатацію тощо).

На підставі викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 у визначених нею межах задоволенню не підлягають, що не перешкоджає позивачеві звернутися до суду за захистом свого права із застосуванням належного способу захисту.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_5 міської ради, третя особа: ОСОБА_6 про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.В. Книш