Справа № 504/726/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2017смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Вінської Н.В.,

при секретарі Білаш А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Доброслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та стягнення коштів,

встановив

14 березня 2016 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02 березня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №000354, щодо придбання автомобіля «Kia Rio». В офісі представником компанії йому було повідомлено про те, що вартість вказаного транспортного засобу буде складати 280 000 грн., та при сплаті більш 10% від суми вартості транспортного засобу, автомобіль буде йому передано у продовж одного місяця. Позивачем було сплачено на користь відповідача кошти в сумі 46 000 грн, що складає більше 16% від вартості автомобіля. Станом на день звернення до суду відповідач так і не передав у користування позивачу автомобіль визначений договором. Позивач зазначає, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, його умови є несправедливими, відповідач укладаючи вказаний договір не мав ліцензії на здійснення фінансових послуг. Посилаючись на викладене позивач просив договір фінансового лізингу № 000354 від 02.03.2015 року визнати недійним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь 46 000,00 грн.

В судове засідання позивач не зявився надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі та без фіксації судового процесу.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином шляхом направлення повісток.

За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України, на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши заявлений позов, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

02 березня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 000354, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Предметом договору є автомобіль «Kia Rio» у комплектації «MID» обємом двигуна 1,4 л., КПП - АКПП, привід - передній.(а.с.9-15) Договір укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.

02 березня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив товариству авансовий платіж в розмірі 46 000 грн.(а.с.18)

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд, виходив із того, що умови оспорюваного договору є несправедливими, договір не посвідчено нотаріально, крім того судовим розглядом не встановлено ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 02 березня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Виходячи із наведеного суд вважає необхідним договір № 000354 від 02 березня 2015 року укладений між позивачем і відповідачем визнати недійсним з моменту його укладення із застосуванням наслідків визнання його недійсності стягнувши із ТОВ Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача 46 000 грн. сплачених останнім в рахунок його виконання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000354 від 02 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) грошові кошти в сумі 46 000(сорок шість тисяч) гривен 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" () на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що прийняв його, за письмовою заявою відповідача, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення протягом десяти днів з дня отримання копії даного рішення.

Суддя: Н.В. Вінська