Номер провадження: 22-ц/785/1254/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

встановила:

14.06.2016 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, та просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом в розмірі 8 167 227,79 грн., суму відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 8 877 606,54 грн., суму пені у розмірі 68 746 214 грн., а всього у розмірі 85 791 049,26 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 16 травня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №014/0027/82/74821, згідно якого останньому був наданий кредит в сумі 395 964 доларів США, строком на 120 місяців, тобто з 16 травня 2007 року по 16 травня 2017 року. Відповідно до п. 1.4 вказаного договору відповідач ОСОБА_5 зобовязався сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 13,75 відсотків річних. Розділом 10 вказаного договору була встановлена відповідальність сторін за порушення зобовязання. Відповідно до п. 10.1 за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, передбачених цим договором, ОСОБА_5 зобовязався сплатити ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки (далі Кредитний договір).

В якості забезпечення виконання вищезазначеного зобовязання, 16 травня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №014/0027/82/74821/2, згідно п. 1.2 якого останній на добровільних засадах прийняв на себе зобовязання перед ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» відповідати за борговими зобовязанням ОСОБА_5, які виникають з умов укладеного ним Кредитного договору, а саме: повернути кредит у розмірі 395 964 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), а також відшкодувати можливі збитки та виконати умови Кредитного договору у повному обсязі (далі Договір іпотеки).

Заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2010 року у цивільній справі №2/492/10, за позовом ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», яке стало правонаступником ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», з ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь банку було стягнуто кредитну заборгованість по Кредитному договору у загальній сумі 5 407 848,09 грн. грн., із яких: 2 747 254,45 грн. - заборгованість за кредитом, що станом на дату винесення рішення за курсом НБУ складало 346 438,14 доларів США; 679 778,31 грн. заборгованість по відсоткам; 1 980 815,33 грн. пеня за прострочення заборгованості за тілом кредиту, та за прострочення відсотків по кредиту. Також з відповідачів на користь позивача було стягнуто в рівних частках судовий збір.

Зазначене судове рішення набрало законної сили 13.02.2011 року, однак до теперішнього часу не виконано.

У подальшому, 31.03.2016 року, між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» та ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ОСОБА_8» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого останнє набуло всі права вимоги за Кредитним договором від 16.05.2007р.

В той же день, 31.03.2016 року між ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ОСОБА_8» та ТОВ «СТАНДАРД ОСОБА_9» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого останнє набуло всі права вимоги за Кредитним договором.

Крім того, 31.03.2016 року між ТОВ «СТАНДАРД ОСОБА_9» та ОСОБА_10 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого останній набув всі права вимоги за Кредитним договором.

22.04.2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_4 набув всі права вимоги за Кредитним договором.

Згідно доданого до цього договору розрахунку, заборгованість за Кредитним договором склала 8 167 227, 79 грн., заборгованість за процентами склала 8 877 606, 54 грн., заборгованість за пенею склала 68 746 214, 93 грн., а всього заборгованість склала 85 791 049, 26 грн.

Окрім цього, позивач зазначив, що на підставі договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016 року він також набув право кредитора і щодо належного виконання вищевказаного заочного рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року.

У звязку з тим, що відповідачами вищевказане рішення суду не виконано, позивач вважає, що у нього є правові підстави для подальшого нарахування відсотків за користування кредитом, а також штрафних санкцій, розмір яких передбачений відповідними пунктами Кредитного договору.

20.10.2016 року позивач змінив предмет позову та просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів відсотки за Користування кредитом у сумі 216 584 доларів США, що еквівалентно 5 587 867 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту та сплати відсотків у розмірі 1 331 337 доларів США, що еквівалентно 34 348 495 грн., у тому числі за сумою неповернення кредиту 21 764 338 грн. та за сумою сплати відсотків 12 584 156 грн. (т.1, а.с.104-108).

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_11 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, у судове засідання, призначене на 16.11.2016 року не зявився, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_12 у судовому засіданні 20.10.2016 року заперечувала проти задоволення позову, крім того, надала суду заяву про застосування строків позовної давності, а також звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору поруки припиненим (т.1, а.с.81, 88-90).

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_13 проти задоволення позовних вимог не заперечувала, визнала факт укладення Кредитного договору та виникнення заборгованості. У судове засіданні, призначене на 16.11.2016 року також не зявилась, справа була розглянута за відсутністю відповідачів.

Ухвалою суду від 16.11.2016 року в прийнятті зустрічного позову ОСОБА_3 було відмовлено (т.1.а.с.183).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року до теперішнього часу не виконано, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути відсотки за користування кредитом та пеню за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, а також пеню за несвоєчасну сплату відсотків.

При цьому, суд виходив із того, що до позивача ОСОБА_4 перейшли всі права вимоги по Кредитному договору, які на час його укладення належали ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» і строк давності для предявлення позовних вимог не збіг.

Суд також стягнув з відповідачів на користь позивача пеню в доларах США.

Однак, з такими висновками суду колегія суддів погоджується лише частково, з огляду на наступне.

Ті обставини, що 16 травня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір і того ж дня, з метою забезпечення виниклого зобовязання, 16 травня 2007 року між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» та ОСОБА_3 був укладений Договір поруки, підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Більше того, зазначені обставини встановлені заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року (т.1, а.с.116-119), яке набрало законної сили 13.02.2011 року, а тому за змістом ч.3 ст. 61 ЦПК України також вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

У звязку з викладеним, є безпідставними доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 та його представників стосовно порушення прав останнього при укладенні Кредитного договору і Договору поруки, та стосовно невідповідності умов цих договорів діючому цивільному законодавству.

Як було зазначено вище, 31.03.2016 року, згідно договорів про відступлення права вимоги, ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», яке є правонаступником ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», передало свої права вимоги по Кредитному договору, Договору іпотеки і Договору поруки на користь ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ОСОБА_8» (т.1, а.с.36-37, 111-116), яке в свою чергу передало вищевказані права вимоги на користь ТОВ «СТАНДАРД ОСОБА_9» (т.1, а.с.123-129, 33-34), яке в свою чергу передало вищевказані свої права вимоги на користь ОСОБА_10 (т.1, а.с.10-15, 27-30).

22.04.2016 року ОСОБА_10 передав свої права вимоги по Кредитному договору, Договору поруки і Договору іпотеки на користь позивача ОСОБА_4 (т.1, а.с.18-23, 30-31).

Таким чином, ОСОБА_4 став правонаступником кредитора за Кредитним договором, Договором іпотеки і Договором поруки, а тому до нього перейшли всі права вимоги до відповідачів по вищевказаним договорам.

Згідно доданих до вказаних договорів про відступлення права вимоги розрахунків заборгованості за Кредитним договором, та актів прийому передачі документації, до набувача прав перейшло право вимоги по заборгованості за кредитом 8 167 227, 79 грн., заборгованості за процентами - 8 877 606, 54 грн., заборгованості за пенею - 68 746 214, 93 грн., а всього 85 791 049, 26 грн. (т.1,а.с.16-17, 24-26,117,121, 130,134).

У звязку з наведеним, позивач також набув прав кредитора щодо належного виконання заочного рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року по справі №2/492/2010.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що вказані договори про відступлення прав вимоги є недійсними, з посиланням на те, що за вказаними договорами не було проведено оплату грошових коштів набувачем прав вимоги відчужувачу, крім того, права вимоги передавались не ті, які набув відчужувач, а набув права ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», що є незаконним.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що передача прав вимоги по Кредитному договору, Договору іпотеки і Договору поруки відбулась за участю сторін за договорами відступлення прав вимоги, та без участі і згоди боржників, що передбачено ч.1 ст.516 ЦК України, а тому правом оспорити ці договори можуть лише його сторони і не наділені боржники, на права яких не може вплинути заміна сторони кредитора.

За змістом ч.2 ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, ризик настання несприятливих наслідків у звязку з цим, несе лише новий кредитор, а не боржник.

Однак, колегія суддів зазначає, що оскільки предявленням позову позивач ОСОБА_4, таким чином скористався своїм правом захисту прав кредитора, то посилання заявника апеляційної скарги на те, що позивач не довів суду факту повідомлення відповідачів про заміну кредитора по Кредитному договору, у звязку з чим йому у позові слід відмовити, з посиланням на ч. 2 ст. 517 ЦК України, є безпідставними і необгрунтованими.

Крім того, вказані Договори про відступлення права вимоги не визнані недійсними у встановленому законом порядку, а тому є дійсними на час розгляду даного спору.

Що стосується того, що права вимоги передавались не ті, які набув відчужувач, а набув права ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», що є незаконним, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, дійсно, у відповідності до п.2.6 Договорів про відступлення прав вимоги, укладених між ТОВ «СТАНДАРД ОСОБА_9» і ОСОБА_10 (т.1, а.с.11), між ОСОБА_10 і ОСОБА_4 (т.1, а.с.19), вказано, що в дату відступлення права вимоги Кредитор вважається таким, що відступив та передав, а новий Кредитор таким, що прийняв та набув всіх прав АТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» щодо поручителів ОСОБА_7 і ОСОБА_3

При цьому у п.2.6 вказаних Договорів йде посилання на дату укладення цих договорів між АТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» і поручителями, тобто 16.05.2007 року.

Таким чином, враховуючи зміст вказаних Договорів відступлення прав вимоги, колегія суддів дійшла висновку, що новому Кредитору передавались права вимоги діючого Кредитора, з посиланням на Договори поруки, які були укладені між АТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» і поручителями 16.05.2007 року.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що Договір поруки, який був укладений між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» і поручителем ОСОБА_3 16.05.2007 року, є припиненим, колегія суддів, як і суд першої інстанції вважає їх безпідставними і зазначає наступне.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правомірно і обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом.

У відповідності до ст.599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителів від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд України в своїх постановах від 23.09.2015 року по справі №6-1206цс15, та від 25.05.2016р. по справі №6-157цс16.

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» реалізував своє право на дострокове стягнення кредитної заборгованості, як то передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, що підтверджується ухваленим рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010р., яке набрало законної сили.

Тобто доводи заявника апеляційної скарги на те, що договір поруки є припиненим, оскільки позивач пропустив шестимісячний та річний строк звернення до суду після зміни строку виконання основного зобовязання, з посиланням на ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також трирічний строк звернення до суду з моменту ухвалення рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року, є безпідставними, оскільки ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», будучи кредитором, у встановлений зазначеною нормою права звернувся до суду з позовом до відповідачів, на підставі чого Тарутинським районним суду Одеської області було ухвалене рішення про задоволення вимог кредитора.

Разом тим, враховуючи, що зобовязання, яке виникло за укладеним Кредитним договором, не виконано до теперішнього часу, незважаючи на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року, яке також не виконано, то зобовязання щодо сплати процентів за користування кредитними коштами і штрафних санкцій за весь період невиконання грошового зобовязання не припиняється, оскільки відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.09.2014р. по справі № 6-53цс14, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Аналіз змісту зазначеної постанови Верховного Суду України свідчить про необхідність застосування диференційованого підходу до визначення чинності договору поруки. Так, у постанові зазначено, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Таким чином, враховуючи, що кредитор до збігу шестимісячного строку після зміни строку виконання основного зобовязання звернувся з позовом до суду до боржника і поручителів, за наслідками розгляду якого Тарутинським районним судом Одеської області 14.10.2010 року було ухвалено судове рішення, слід дійти висновку про те, що договір поруки, укладений між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» та ОСОБА_3 за №014/0027/82/74821/2, є чинним до теперішнього часу та поручитель несе солідарну відповідальність за зобовязаннями боржника також в частині сплати процентів і штрафних санкцій у звязку з невиконанням рішення суду про дострокове стягнення кредитної заборгованості і штрафних санкцій.

При цьому суд обгрунтовано зазначив, що ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» вчасно звернувся до суду з позовом про дострокове погашення заборгованості, в тому числі й до поручителя ОСОБА_3, тобто в межах шестимісячного строку з моменту зміни строку виконання основного зобовязання, про що свідчить вищевказане рішення Тарутинського районного суду Одеської області, та що в свою чергу свідчить про відсутність порушень вищенаведених положень закону та про збереження чинності Договору поруки до теперішнього часу.

Що стосується зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, то ухвалою суду від 16 листопада 2016 року було відмовлено в прийнятті вказаної зустрічної позовної заяви (т.1, а.с.88-90, 183).

Щодо посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з позовною заявою до суду, то колегія суддів лише частково погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності для звернення позивача до суду не пропущений.

Так, статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки за договором про відступлення права вимоги позивач ОСОБА_4 набув зазначені права 22.04.2016 року, то ним і не пропущений строк позовної давності.

Однак, повністю з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, до позивача ОСОБА_4 перейшли всі права та обовязки, які існували у кредитора на момент укладення Кредитного договору, Договору поруки і Договору іпотеки, у тому числі і щодо строку позовної давності.

Враховуючи, що кредитна заборгованість до теперішнього часу не погашена, строк дії Кредитного договору не збіг, то і строк позовної давності не сплив, у звязку з чим позивач вправі звернутись до суду з позовом, проте лише в межах строку позовної давності.

При цьому слід врахувати ту обставину, що позивач до ухвалення судового рішення звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (т.1, а.с.81-82).

Виходячи з викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 253, 257, 258, 267 ЦК України, слід дійти висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню в межах строку позовної давності, тобто щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами в межах трирічного строку до моменту звернення до суду з позовом, тобто, починаючи з 15.06.2013 року, а щодо пені за неналежне виконання кредитних зобовязань і щодо сплати відсотків за користування грошовими коштами в межах річного строку до моменту звернення до суду з позовом, тобто, починаючи з 15.06.2015 року.

Зазначених обставин судом не було враховано, що призвело до стягнення зазначених грошових сум, у тому числі і поза межами строку позовної давності.

З огляду на викладене, та враховуючи змінені позовні вимоги ОСОБА_4 (т.1, а.с.107), заборгованість по відсоткам підлягає стягненню, за період, починаючи із вищевказаних дат і до 31.03.2016 року, а по пені до 13.10.2016 року.

При цьому, слід зазначити, що заявник апеляційної скарги заперечував проти того, що до стягнення підлягає заборгованість за Кредитним договором за період, після того, як права вимоги перейшли спочатку до ОСОБА_14, а потім - до ОСОБА_4, тобто після 31.03.2016 року.

Так, ОСОБА_3 та його представники посилались на те, що згідно Договорів про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «СТАНДАРТ ОСОБА_9» і ОСОБА_14 31 березня 2016 року (т.1, а.с.10) і укладеного між ОСОБА_14 і позивачем ОСОБА_4 22 квітня 2016 року (т.1, а.с.18), в розділі 1 - Визначення термінів, вказано, що за терміном «Межі Права вимоги» - відступаються Права вимоги за грошовими зобовязаннями до боржника у національній валюті України, які виникли за умовами Кредитного договору на дату укладення даного Договору, крім можливості нарахування відсотків, комісій, штрафних санкцій (пені) як банківська (фінансова) установа. Тобто відступається сума заборгованості Боржника перед Кредитором в повному обсязі, що вказана у Додатку № 1 до Договору.

Однак, як вбачається із наданих суду апеляційної інстанції Договорів про внесення змін до договорів про відступлення права вимоги, укладених між ТОВ «СТАНДАРТ ОСОБА_9» і ОСОБА_14 31 березня 2016 року і між ОСОБА_14 і позивачем ОСОБА_4 22 квітня 2016 року, відповідно від 07 квітня 2016 року та від 28 квітня 2016 року, вищевказаний термін «Межі Права вимоги» у повному обсязі виключений із розділу 1 (т.2.а.с.120, 121).

Та обставина, що вказані договори про внесення змін були надані лише суду апеляційної інстанції, то представник позивача ОСОБА_4 надав їх суду, реагуючи на зауваження представників відповідача ОСОБА_3 щодо вказаного терміну «Межі Права вимоги» в розділі 1 Договорів про відступлення прав вимоги. При цьому представник ОСОБА_4 не зміг пояснити, чому ці договори про внесення змін не були надані раніше суду першої та апеляційної інстанції, зазначаючи лише на те, що він вперше приймає участь в суді, а вказані договори є в матеріалах Кредитної справи.

При цьому, колегією суддів оглянуті оригінали вказаних договорів про внесення змін, особами, які беруть участь у справі, вони не спростовані, а тому з метою повного і всебічного зясування обставин справи їх копії долучені до матеріалів справи.

Інші договори про відступлення права вимоги, які укладені 31.03.2016 року між ВАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1», і ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ОСОБА_8», а також між останнім і ТОВ «СТАНДАРД ОСОБА_9» в терміні «Межі Права вимоги» не передбачали таких обмежень щодо передачі прав вимоги від попереднього кредитора наступному (т.1, а.с.111, 123).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами представників апелянтів про те, що Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства, банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, а також фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Так, АТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» як банківська установа мала відповідну банківську ліцензію та відносилась до субєктів ринків фінансових послуг, у звязку з чим, цілком правомірно отримувала плату за надання коштів у користування на умовах кредиту у вигляді відсотків.

В той же час, позивач ОСОБА_4 за своїм правовим статусом не відносяться ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України.

У звязку з цим, підстави стягнення відсотків за користування кредитом, що нараховані після дати відступлення банком прав вимоги за Кредитним договором на користь інших осіб, тобто після 31.03.2016 року, відсутні.

Разом з тим, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 в межах даної справи були заявлені позовні вимоги про стягнення пені, нарахованої за порушення двох зобовязань: зобовязання щодо сплати суми кредиту та зобовязання щодо сплати відсотків за користування кредитом, і термін її нарахування у спірних правовідносинах не обмежується ані законом, ані договором, а також враховуючи подану іншим відповідачем заяву про застосування позовної давності, термін нарахування пені у спірних правовідносинах обмежується річним строком до звернення з позовними вимогами до суду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути відсотки за користування кредитними коштами за період з 15.06.2013 року по 31.03.2016 року, а пеню за порушення зобовязання щодо погашення кредитної заборгованості і пеню за порушення зобовязань по виплаті відсотків за користування грошовими коштами за період з 15.06.2015 року по 13.10.2016 року.

Вирішуючи питання щодо розміру виниклої заборгованості, то колегія суддів категорично не погоджується з висновком суду першої інстанції, який за основу свого рішення поклав Висновок експертного дослідження №101 від 17.10.2016 року (т.1, а.с.150-176), згідно якого розмір заборгованості визначений за термін, починаючи з 13.02.2011 року (набрання рішенням Тарутинського районного суду Одеської області законної сили) і цей розмір зазначений в доларах США, у тому числі щодо заборгованості пені, що не передбачено діючим цивільним законодавством України.

Що стосується розрахунку заборгованості, то колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до п.п. 1.4, 1.6 Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом складає 13,75 % річних. Сторони домовились, що процентна ставка за користування кредитом збільшується на 5 відсотків річних від ставки, вказаної в п. 1.4 цього договору, зокрема у випадку невиконання Позичальником будь-якої з умов договору, в т.ч. у випадку несвоєчасного погашення кредиту та процентів за договором.

Згідно з п. 5.1 Кредитного договору позичальник зобовязався виконувати умови, передбачені цим договором, зокрема здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів.

Пунктом 10.1 Кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Положеннями п. 5.7 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязаний в строки, передбачені договором, здійснювати повернення суми кредиту та сплату процентів - у валюті, що відповідає валюті кредиту. Позичальник зобовязаний здійснювати сплату інших комісій, пені та штрафів в національній валюті України (по офіційному курсу НБУ на день сплати - для кредитів в іноземній валюті), крім випадків, передбачених тарифами банку.

Вищевказаним заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року всі вищевикладені умови Кредитного договору і здійснені на підставі цього розрахунки заборгованості відповідачів у справі були встановлені, а тому у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

З цих підстав, всі заперечення заявника апеляційної скарги та його представників щодо невідповідності умов Кредитного договору чинному законодавству, та щодо правильності порядку розрахунку заборгованості, є безпідставними і необгрунтованими.

У звязку з наведеним, ОСОБА_4 є правонаступником усіх прав, що належали ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_1» за Кредитним договором від 16.05.2007р. №014/0027/82/74821 та набув прав кредитора, в тому числі щодо належного виконання заочного рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року по справі №2-492-2010.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з Висновком експертного дослідження № 286 від 24.02.2017 року, складеного ТОВ Одеський регіональний центр незалежних експертиз», згідно якого сума відсотків за користування кредитом за період з 15.06.2013 року по 31.03.2016 року склала 176 857 доларів США 11 центів, що еквівалентно 4 637 193,42 грн.

Сума пені, що нарахована за порушення зобовязань щодо своєчасного повернення кредиту відповідно до умов Кредитного договору за термін з 15.06.2015 року по 13.10.2016 року включно, складає 6 689 564,59 грн.

Сума пені, що нарахована за порушення зобовязання щодо сплати відсотків за період з 15.06.2013 року по 31.03.2016 року відповідно до умов Кредитного договору за термін з 15.06.2015 року по 13.10.2016 року складає 5 997 370,90 грн. (т.2,а.с.22-60).

Що стосується посилання апелянта на те, що в розпорядженні експерта не було оригіналів первинних бухгалтерських документів по Кредитному договору, які б підтверджували факт надання позичальнику грошових коштів в кредит, їх погашення, у звязку з чим, на думку апелянта, експерт зробив розрахунок на припущенні, то колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, всі обставини отримання боржником грошових коштів в кредит, порушення боржником, поручителем і іпотекодавцем умов Кредитного договору, розмір відсотків за користування кредитом, розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь кредитора у разі порушення ними своїх зобовязань по Кредитному договору, а також відсутність будь-яких порушень сторін при укладенні Кредитного договору, у тому числі щодо справедливих умов цього Договору, були встановлені рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року, яке набрало законної сили 13.02.2011 року, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих підстав, для здійснення експертного дослідження експерту було достатньо тих матеріалів, які йому були надані відповідачем у справі ОСОБА_5, за заявою якого проводилось вказане експертне дослідження (т.2, а.с.22).

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги та його представників на ч.3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку розмір пені з кожне порушення зобовязань, а саме 6 689 564,59 грн. і 5 997 370,90 грн. не значно перевищує розмір відсотків, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача 176 857,11 доларів США, що еквівалентно 4 637 193,42 грн.

Інших обставин, які мають бути враховані при визначенні розміру пені, в даному випадку матеріали справи не містять.

Навпаки, виходячи з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 користується кредитними коштами, отриманих в кредит у сумі 395 964 доларів США, починаючи 16.05.2007 року, тобто біля 10 років, припинив погашення кредиту після 15.08.2008 року, сплативши при цьому в рахунок погашення кредитної заборгованості 31 525,86 доларів США, що випливає із рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 14.10.2010 року.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують.

У звязку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та вказати, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають не повному задоволенню, а частково.

Також рішення суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості, яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача, вказавши, що на користь ОСОБА_4 слід стягнути солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 суму заборгованості зі сплати відсотків за Кредитним договором у розмірі 176 857,11 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 4 637 193,42 грн., пеню за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 6 689 564,59 грн., пеню за несвоєчасне погашення відсотків по кредитному договору в сумі 5 997 370,90 грн., а всього слід стягнути 17 324 128,91 грн.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2016 рокузмінити, доповнивши абзац перший резолютивної частини рішення словом: «частково».

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути на користь ОСОБА_4, ІПН: НОМЕР_1, солідарно з ОСОБА_3, ІПН:НОМЕР_2 і ОСОБА_5, ІПН: НОМЕР_3 суму заборгованості зі сплати відсотків за кредитним договором у розмірі 176 857,11 доларів США (сто сімдесят шість тисяч вісімсот пятдесят сім доларів США, 11 центів), що в гривневому еквіваленті складає 4 637 193,42 грн. (чотири мільйони шістсот тридцять сім тисяч сто девяносто три гривні 42 копійки), пеню за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 6 689 564,59 грн. (шість мільйонів шістсот вісімдесят девять тисяч пятсот шістдесят чотири гривні 59 копійок), пеню за несвоєчасне погашення відсотків по кредитному договору в сумі 5 997 370,90 грн. (пять мільйонів девятсот девяносто сім тисяч триста сімдесят гривень 90 копійок), а всього стягнути 17 324 128,91 грн. (сімнадцять мільйонів триста двадцять чотири тисячі сто двадцять вісім гривень 91 копійку).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_15

ОСОБА_2