03 квітня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КадєтовоїО.В., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року,
та за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, на додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня
2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від
05 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.
ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 20 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 лютого
В забезпечення виконання зобовʼязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 26 лютого 2008 року укладено договір іпотеки № IFDWGA000000024, згідно умов якого, останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 183,20 кв. м., житловою площею 76,90 кв. м., який розташований за адресою:
АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 202 000 грн.
Вказувало, що ОСОБА_5 належним чином взяті на себе зобовʼязання за кредитним договором не виконує, у звʼязку із чим, станом на 14 лютого 2013 року утворилась заборгованість в розмірі
32 792,99 дол. США, з яких: 10 773,47 дол. США заборгованості за кредитом; 8 867,53 дол. США заборгованості по процентах за користування кредитом; 174,71 дол. США заборгованості по комісії за користуванням кредитом;
11 385,91 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; штраф (фіксована частина) в розмірі 31,29 дол. США; штраф (процентна складова) в розмірі 1 560,08 дол. США.
Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 лютого 2008 року № IFDWGA000000024 в розмірі 32 792,99 дол. США, що за курсом
7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14 лютого 2013 року становить 262 015 грн 99 коп., звернути стягнення на будинок загальною площею 183,20 кв. м., житловою площею 76,90 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України.
У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача.
25 лютого 2018 року.
Вказував, що одними із істотних умов договору є: загальна сума кредиту в розмірі 20 000 дол. США, відсотки за користування кредитом -
12 % на рік, винагорода за надання фінансового інструменту - 0,00 % від суми виданого кредиту, винагорода - 0,2 % від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних, сума щомісячного платежу - 294,55 дол. США.
Зазначав, що під час провадження цивільної справи в Долинському районному суді за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, йому стало відомо, що ПАТ КБ «ПриватБанк» з 16 жовтня 2008 року в односторонньому порядку незаконно збільшив процентну ставку за користування кредитом до 15,12 % річних та змінив графік погашення заборгованості за кредитним договором.
ОСОБА_5 вважав, що таке рішення є незаконним та порушує його інтереси та права, а пункт 2.3.1. кредитного договору містить норму, що є явно не вигідною та дискримінаційною по відношенні до нього, як сторони договору, а тому з урахуванням наведеного, просив визнати недійсною з
294,55 дол. США щомісячно; відшкодувати на його користь судові витрати.
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № ІFDWGA000000024 в розмірі 32 792,99 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 14 лютого 2013 року становить 262 015 грн

99 коп. звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею

183,20 кв. м., житловою площею 76,90 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 25 лютого 2008 року № ІFDWGA000000024) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстрацій його обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог

ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2008 року № ІFDWGA000000024, яка складається із: 10 773,47 дол. США заборгованості за кредитом; 8 867,53 дол. США заборгованості по процентах за користування кредитом, 174,71 дол. США заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 90 973 грн 42 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, та штрафу (фіксованої частини) в розмірі 250 грн, штрафу (процентної складової) в розмірі 12 465 грн, а всього

19 715,71 дол. США та 12 715 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 183,20 кв. м., житловою площею 76,90 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 0,1900 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 та належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності б/н від 30 січня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Малотурянської сільської ради від 20 грудня 2007 року за № 128, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки

№ ІFDWGA000000024 від 25 лютого 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, встановивши початкову ціну предмету іпотеки у розмірі 202 000 грн.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не піддано виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року

№ 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 відмовлено.

Додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПрвиатБанк» -

Сокуренко Н.В. просить скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14 серпня

2015 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 просить скасувати додаткове рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року, в частині залишення без змін додаткового рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2016 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до

ОСОБА_4 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача ОСОБА_4 з будинку, суд першої інстанції виходив із положень ст. 1054 ЦК України, ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», та того, що ОСОБА_4 був ознайомлений з умовами договору іпотеки, взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника

ОСОБА_5 за кредитним договором від 25 лютого 2008 року

№ ІFDWGA000000024 в межах вартості предмета іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» за безпідставністю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що

ОСОБА_5 не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення банком вимог чинного законодавства України і могли б служити підставою для визнання недійсною з 25 лютого 2008 року умову пункту 2.3.1 кредитного договору від 25 лютого 2008 року

№ IFDWGA в частині права банка змінювати облікову ставку НБУ в односторонньому порядку та збільшувати розмір процентної ставки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із положень ст. ст. 38-39 Закону України «Про іпотеку» та положень Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 25 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір

№ ІFDWGA, згідно умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 23 000 дол. США, з яких: 20 000 дол. США на споживчі цілі,

3 000 дол. США на сплату страхових платежів, передбачених п. 2.1.3 та 2.2.7 договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 лютого 2018 року.

Відповідно до п. 8.3 договору забезпеченням виконання позичальником зобовʼязань за даним договором виступає іпотека будинку, а саме: будинок загальною площею 183,20 кв. м., що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки, надані Банку з метою забезпечення зобовʼязань за даним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно умов якого в іпотеку надано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею

183,20 кв. м., житловою площею 76,90 кв. м., що належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності б/н від 30 січня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Малотурянської сільської ради від 20 грудня 2007 року за № 128, зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ за реєстровим № 21948451, запису 314 в книзі 2. Предмет іпотеки знаходиться на земельній ділянці площею 0,1900 га, виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами договору в розмірі

202 000 грн.

08 жовтня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направлено ОСОБА_5 повідомлення про зміну умови кредитного договору № IFDWGA від 25 лютого 2008 року, у зв'язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому ринку та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки Національного Банку України з 8,5 %

до 12 %.

В порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 14 лютого

2013 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі

32 792,99 дол. США, яка складається з: 10 773,47 дол. США заборгованості за кредитом; 8 867,53 дол. США заборгованості по процентах за користування кредитом, 174,71 дол. США заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 11 385,91 дол. США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, штрафу (фіксованої частини) в розмірі 31,29 дол. США, штрафу (процентної складової) в розмірі 1 560,08 дол. США.

13 листопада 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направлено

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повідомлення-вимогу про наявну заборгованість за кредитним договором, за змістом якої позивач вимагав від ОСОБА_5 повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги.

Пунктом 2.3.1. кредитного договору зазначено, що в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конʼюнктури ринку грошових ресурсів в України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара CШA.

Згідно п. 8.4. при порушенні позичальником зобовʼязань із погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день просрочки, але не менше 1 гривні.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Вирішуючи спір щодо правомірності дій банку по зміні умов кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки, необхідно перевірити чи було передбачено таке збільшення раніше укладеним договором кредиту, чи були виконані банком усі умови договору в цій частині та дотримано порядок узгодження цього питання з боржником. У випадку, коли передбачено обов'язкове укладення письмової форми такої угоди по зміні договору, слід враховувати вимоги статей 629, 639, 1055 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року справа № 6-41цс12, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив правомірність дій банку по зміні умов кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки, оскільки таке збільшення передбачене раніше укладеним договором кредиту, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, за безпідставністю, оскільки банком були виконані усі умови договору в цій частині та дотримано порядок узгодження цього питання з боржником.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постановах від 01 березня 2017 року (справа № 6-2284цс16), від 08 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), від 13 травня 2015 року (справи № 6-53цс15, 6-63цс15), від 16 вересня 2015 року (справи

№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), від 27 травня 2015 року (справа № 6-332цс15), від 10 червня 2015 року (справа № 6-449цс15), від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1935цс15), від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1561цс15), від

04 листопада 2015 року (справа № 6-340цс15), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2026цс15), які відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки зазначивши початкову ціну, визначену сторонами в договорі іпотеки.

07 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання. Установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року та № 6-57цс 15 від 27 травня 2015 року.

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції про те, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону

№ 1304-VII не підлягає виконанню є обґрунтованим, оскільки встановлено, що кредит є споживчим, оскільки він видавався на споживчі цілі, про що зазначено у кредитному договорі, наданий у іноземній валюті - доларах США, відповідач є майновим поручителем, кредит забезпечено нерухомим майном, належним поручителю, яке ним використовується як місце постійного проживання, загальна площа такого нерухомого житлового майна (житлового будинку) не перевищує 250 кв. м. Доказів про те, що відповідач має у власності інше житло чи не використовує спірний будинок як місце постійного проживання суду не надано.

Відповідно до ст. ст. 39 та 40 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

В силу ст. 109 Житлового Кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Таким чином, особа може бути виселена без надання іншого житлового приміщення за умов, що житлове приміщення придбано за рахунок кредитних коштів і вона на письмову вимогу іпотекодержателя не звільнила житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня

2015 року в справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року в справі

№ 6-875цс15, а також від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049 цс15, та від 16 грудня 2015 року у справі 6-1469 цс15.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПрвиатБанк» до ОСОБА_4 про виселення, оскільки встановив, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновками судів.

Перевіривши доводи касаційних скарг, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційних скарг та залишення без змін рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня

2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від

05 жовтня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Сокуренко Наталією Вікторівною, відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова