АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/4939/16-ц Номер провадження 22-ц/786/294/17Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Дряниці Ю.В.

при секретарі Ткаченко Т.І.

за участі представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до Полтавського національного технічного університету ім. Юрія Кондратюка, проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного управління Полтавського національного технічного університету ім. Юрія Кондратюка ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_1, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року у позові ОСОБА_5 до Полтавського національного технічного університету ім. Юрія Кондратюка, проректора з науково-педагогічної роботи та корпоративного управління Полтавського національного технічного університету ім. Юрія Кондратюка ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка, оскарживши його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що вона не писала та не подавала заяву про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК України, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом № 456-04 від 07.12.2009 р. ОСОБА_5 з 09.12.2009 р. прийнята на посаду двірника гуртожитку № 2 студентського містечка (а.с. 5).

Згідно наказу № 134-04 від 15.03.2013 р. ОСОБА_5, двірнику гуртожитку № 2 студентського містечка, надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 18 березня 2013 року по 17 січня 2016 року (а.с. 120).

Наказом від 7-04 від 13.01.2016 р. «Про кадрові питання», було звільнено ОСОБА_5 17 січня 2016 року з роботи двірника гуртожитку № 2 студентського містечка за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, на підставі поданої заяви (а.с. 4, 82-84).

З наказом про звільнення ОСОБА_5 ознайомлена під підпис 18.05.2016 р. та зазначила, що з наказом не погоджується, оскільки заяву на звільнення подано та написано не нею власноруч (а.с. 85).

Згідно довідки № 08-1084 від 14.09.2016 р. нарахування заробітної плати ОСОБА_5 за період з 01.01.2015 р. по 17.1.2016 р. (дата звільнення 17.01.2016 р. наказ по університету від 13.01.2016 р. № 7-04) не здійснювалася, у звязку з перебуванням працівника у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.89).

За змістом довідки про доходи від 09.11.2016 р. № 15-1362, ОСОБА_5 дійсно працювала в Полтавському національному технічному університеті імені ОСОБА_6 з 09 грудня 2009 року по 17 січня 2016 року на посаді двірника. Заробіток з вересні 2012 по жовтень 2012 р. включно складає 2220,00 грн. (за вересень 2012 р. 1102, жовтень 2012 1118 грн.). Середньомісячна заробітна плата 1110 грн., середньоденна 51,63 грн. (а.с. 119).

Згідно витягу з кримінального провадження № 0002429 від 21.06.2016 ПВП ГУНП в Полтавській області внесено відомості до ЄРДР за фактом підроблення невідомою особою заяви від 11.01.2016 р. про звільнення з посади двірника НТУ ім. Ю.Кондратюка ОСОБА_5 (а.с. 121).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивачки проведено відповідно до вимог чинного законодавства, на підставі поданої нею заяви від 11.01.2016 року про звільнення з посади з 17.01.2016 року, а підстави для її поновлення на роботі відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як розяснено в п. 18 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Встановивши обставини справи, здійснивши аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_5 проведене у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, на підставі заяви від 11 січня 2016 р. про звільнення з 17 січня 2016 р.

Посилання позивачки та її представника на те, що вона не писала та не подавала заяву про звільнення, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Витяг з кримінального провадження № 0002429 від 22.06.2016 р. за зверненням ОСОБА_5 до правоохоронних органів щодо підроблення заяви про звільнення не доводить вказану обставину та не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 58,59 ЦПК України.

Колегія суддів критично відноситься до пояснень представника позивача ОСОБА_2 про те, що 18.01.2016 р. ОСОБА_5 намагалася приступити до роботи та що її не допустили до виконання обовязків, а також повідомили про звільнення, оскільки доказів на підтвердження цього нею не надано.

З заявою про видачу наказу про звільнення вона звернулася в травні 2016 року, після чого їй було видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.

Не можуть бути прийняті до уваги як належний доказ скарга ОСОБА_5 від 11.03.2016 р., на імя ректора Полтавського національного технічного університету ім. Ю. Кондратюка, про порушення трудового законодавства, а також лист від 08.04.2016 року щодо надання відповіді на скаргу від 11.02.2016 р. про незаконне звільнення її з посади двірника гуртожитку № 2, оскільки вказані листи не містять інформації про їх направлення на адресу Полтавського національного технічного університету ім. Ю. Кондратюка та відомостей щодо їх отримання відповідачем.

При цьому, колегія суддів не може взяти до уваги посилання представника позивача на те, що відповідач відмовився прийняти та зареєструвати вказані заяви, оскільки ОСОБА_5 не була позбавлена можливості направити їх поштою рекомендованим листом чи будь-яким іншим шляхом.

В інспекцію праці з питань порушення відповідачем її трудових прав, які полягають в незаконному звільненні та допуску до роботи, вона не зверталася.

Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи ні ОСОБА_5, ні її представник ОСОБА_2 суду не заявляли.

Крім цього, в апеляційній скарзі позивачка послалася на те, що місцевий суд не взяв до уваги телефонограму про відкладення розгляду справи, яку передала її представник 09.12.2016 р., та не відклав розгляд справи, що на думку позивача є порушенням п. п. 2, 3 ч. 1 ст.169, а також ст. 192 ЦПК України.

Також вказувала, що відкладення судового засідання 18.11.2016 р. позбавило її та представника права на те, щоб були заслухані пояснення відповідача ОСОБА_4 та задані йому питання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 169 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі:

1) неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки;

2) першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності;

4) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд.

У разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_5 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 були присутні в судових засіданнях, призначених на 30.09.2016 р., 21.10.2016 р. та 18.11.2016 р.

09.12.2016 р. секретарем судового засідання Гребенюк С.С. прийнято від представника позивача ОСОБА_2 телефонограму про те, що представник позивача за дорученням ОСОБА_2 повідомляє місцевий суд про неможливість прибути у судове засідання на 09.12.2016 р. о 9:00 год. у звязку зі своєю хворобою та хворобою позивача (а.с. 146).

Разом з тим, у даній телефонограмі відсутня інформація щодо прохання представника позивача про відкладення розгляду справи, тоді як в журналі судового засідання від 09.12.2016 р. зафіксовано, що позивач та представник позивача в судове засідання не зявилися, в телефонному режимі повідомили про неможливість прибуття в судове засідання через хворобу та прохання відкласти розгляд справи (а.с. 148).

У рішенні судом першої інстанції зазначено, що в судове засідання позивач та її представник не зявилися, будучи належним чином повідомлені шляхом отримання судової повістки під розписку у судовому засіданні 18.11.2016 р., не надавши суду заяву про перенесення слухання справи та не надавши доказів поважності неявки до суду. При цьому, взяв до уваги, що в судовому засіданні 21.10.2016 р. та 18.11.2016 р. як позивач, так і її представник надали пояснення по суті позовних вимог. З урахуванням вищенаведеного, та з огляду на те, що представник відповідача ОСОБА_4 у відповідності до ст. 33 ЦПК України не заявляв клопотання про розгляд справи спочатку, суд першої інстанції дійшов висновку про розгляд справи у відсутність позивача та її представника.

Встановивши зазначені обставини, проаналізувавши положення ст. 169 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції зобовязаний був відкласти розгляд даної цивільної справи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 169 ЦПК України.

Разом з тим, в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, розглянув цивільну справу у відсутність позивача та її представника.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що вказане порушення норм процесуального права на законність та обґрунтованість ухваленого рішення не впливає, підставою для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, бути не може.

З цих же підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень ст. 192 ЦПК України.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову не спростовують, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Суд першої інстанції повно та обєктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_1