РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017 м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого - судді Стефанишина С.Л.,

при секретарі судового засідання Ніколайчук А.В., за участю почивача та його представника ОСОБА_1, представника відповідача Галюка В.В., представника органу опіки та піклування Кісіля В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект», треті особи орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, приватний нотаріус Оксанюк Аліна Анатоліївна, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту проживання та визнання іпотечного договору недійним

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк» 30 січня 2008 року укладено кредитний договір №0 відповідно до якого банк надав кредит 28000 дол.США. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору укладено іпотечний договір №898 від 30 січня 2008 року предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_6

Вважає договір іпотеки недійсним так, як на момент його укладення у зазначеній квартирі проживали неповнолітні діти тому без згоди органу опіки та піклування нотаріус не вправі був посвідчити зазначений договір. Тому просить суд встановити факт проживання дітей у зазначеній квартирі на момент укладення договору іпотеки та визнати іпотечний договір недійним.

В судове засідання представник позивача та позивач з'явилися, підтримали позовні вимоги, надали суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог.

Представник ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник служби у справах дітей Хмельницької міської ради усудове засідання з'явився, підтримав позовні вимоги.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оксанюк А.А. у судове засідання не з'явилася проте, направила заперечення на позовні вимоги та просить суд розглядати справи без її участі.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк» 30 січня 2008 року укладено кредитний договір №0 відповідно до якого банк надав кредит 28000 дол.США позивач в свою чергу взяв на себе зобов'язання повернути кредит в іноземній валюті у порядку та на умовах визначених цим договором.

Вимогами п.8.2. зазначеного договору визначено, що позивач підтверджує свою здатність виконувати умови даного договору та повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ним.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору укладено іпотечний договір №898 від 30 січня 2008 року предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» 12 грудня 2011 року за договором відступило право вимоги за кредитним договором №0 товариству з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» за яким в подальшому зареєстроване право власності на спірну квартиру.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціальногозахистубездомнихосіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Суд вважає, що позивач при укладенні договору іпотеки діяла не добросовісно при наданні документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору зокрема, надала довідку про склад сім'ї у 2008 році за відсутності реєстрації неповнолітіх дітей.

Крім цього, у своїй заяві нотаріусу 30 січня 2008 року ОСОБА_4 ОСОБА_6, ОСОБА_7 зазначили, що прав у третіх осіб на квартиру АДРЕСА_1 не має, неповнолітніх та малолітніх дітей, які користуються не приписані в даній квартирі не має.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд вважає, що представником позивача у судовому засіданні не доведено та не представлено доказів порушення законних прав та інтересів неповнолітніх дітей. Крім цього, не наведено переконливих для суду аргументів встановлення факту проживання дітей у спірній квартирі на момент укладення договору іпотеки.

Зважаючи на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_4 ОСОБА_6, ОСОБА_7 під час укладення договорів купівлі-продажу та іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено. При укладенні спірного договору іпотеки право неповнолітніх дітей на користування житлом порушено не було тому в задоволенні позову слід відмовити.

Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 11.05.2016 року у справі за № 6-806 цс16.

Керуючись ст.ст. 214-218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання та визнання іпотечного договору недійним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду 03 квітня 2017 року.

Суддя С. Стефанишин