У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 1 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєвавід 1 січня 2014 року, щонабрало законної сили, з ОСОБА_5 на її користь стягнуто вартість безпідставно набутого майна в розмірі 67 612 грн і 676 грн 12 коп. судового збору, що разом становить 68 288 грн 12 коп.

Проте стягнуті рішенням суду грошові кошти відповідачем не сплачено.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 на підставі ст. 536 ЦК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» просила суд стягнути з відповідача на її користь проценти за користування грошовими коштами, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, у розмірі 92 529 грн 74 коп.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 1 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що між сторонами спір виник у зв'язку із збереженням відповідачем без достатніх правових підстав за рахунок позивача не грошових коштів, а майна, тоді як законодавством передбачено стягнення процентів (ч. 2 ст. 1214, ст. 536 ЦК України) лише за користування чужими грошовими коштами. Проте ОСОБА_5 набув за рахунок ОСОБА_4 без достатньої правової підстави не грошові кошти, а майно у вигляді проведених ремонтних робіт, тому відсутні правові підстави для стягнення процентів за користування цим майном.

Крім того, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» на вказані правовідносини не поширюється, що відповідає рішенню Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справіза конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
С.Ф. Хопта С.П. Штелик