Справа № 713/445/17
Провадження №2/713/271/17
29.03.2017 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Кибич І.А., з участю секретаря Мірчева О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3
Посилається на те, що 03 червня 2004 року уклала шлюб з ОСОБА_2, який був зареєстрований виконкомом Вашківецької міської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №08. В шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею. За час проживання в шлюбі разом з чоловіком проживали в будинку, який розташований в м.Вашківці по вул.Кармелюка, 2-Б, Вижницького району Чернівецької області, який був незавершений будівництвом. Зазначила, що з ОСОБА_2, ОСОБА_3 домовились, що за спільні кошти разом проведуть необхідні ремонтно-будівельні роботи. За спільні кошти вони добудували житловий будинок та здали його в експлуатацію, оскільки проектна та дозвільна документація була оформлена на ОСОБА_3, то і свідоцтво про право власності було видано ОСОБА_3
Зазначила, що під час шлюбу разом з ОСОБА_2 постійно працювали,заробляли кошти, за які збудували нерухоме майно. У 2006 році її матір ОСОБА_5 подарувала їй грошові кошти в сумі 1500,00 Євро, за які вона придбала необхідні предмети домашньої обстановки та вжитку, а саме: спальний набір - 2500,00 грн., набір мяких меблів - 2500,00 грн., вішалка 500,00 грн., кухонний набір меблів -2500,00грн., журнальний стіл (2 шт.) - 2000,00 грн., мікрохвильова піч 500,00 грн., пральна машина (автомат) 6000,00 грн. Вважає, що дані речі є її особистою власністю,оскільки придбані за кошти,які їй подарувала матір і не входять до майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Однак ОСОБА_2 на її прохання, відмовився їй віддати їх.
Зазначила, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.11.2016 року шлюб між нею та ОСОБА_2 - розірвано.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилалась на обставини викладені в позові, просила задовольнити. Не заперечувала щодо заочного порядку розгляду справи.
В судове засідання відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 не зявились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутності суду не надано, в звязку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.
Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом в ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом добудовували житловий будинок, купляли побутову техніку та меблі. Матір ОСОБА_1 ОСОБА_5 давала гроші 1500,00 Євро.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що матір ОСОБА_1 ОСОБА_5 передавала кошти дочці на будівництво.
Суд, заслухавши позивачку, свідків, дослідивши письмові докази по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 03.06.2004 року зареєстрували шлюб, який рішенням заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 04.11.2016 розірвано, що підтверджується копією рішення.
З довідки територіального центру МВС України в Чернівецькій області №3152 від 06.12.2016 року вбачається, що згідно бази даних центру за ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_3, 21.08.2015 року зареєстрований транспортний засіб марки Citroen Berlingo,2004 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов VF7GBWJYB94115124, колір білий, на підставі довідки рахунок Серія ААЕ №348947 від 20.08.2015 року видано Першою регіональною біржою.
З довідки про вартість майна виданої ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Оцінка-Експерт-Інформ» від 01.12.2016 року вбачається, що вартість автомобіля марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1, обєм двигуна 1587 куб.см. становить 153100,00 грн.
За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
За правилами ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.
Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.
Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до цивільного кодексу.
Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до роз'яснень у п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4ст. 65 СК).
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-2333цс15 від 25.11.2015 року.
Суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 надано належні докази, які підтверджують той факт, що автомобіль марки Citroen Berlingo,2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, придбаний за спільні кошти, у період спільного проживання як подружжя, а тому є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю транспортного засобу марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 року випуску підлягають до задоволення, за позивачкою ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1/2 ідеальну частку транспортного засобу марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1, кузов VF7GBWJYB94115124, колір білий.
Що стосується, вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частину майна придбаного під час шлюбу, а саме: телевізор плазма LG 42 дюйми, вартістю 3000,00 грн., підставка під телевізор, вартістю 500,00 грн., холодильник Самсунг 600,00 грн., як спільної сумісної власності подружжя, позивачкою не надано належних доказів наявності вказаного майна, та доказів які б підтвердили вартість вказаного майна, порядок та джерело його набуття сторонами, а тому дана вимога не підлягає задоволенню.
Що стосується стягнення на користь позивачки ОСОБА_1 витрат по благоустрою житлового будинку, який розташований в м.Вашківці по вул.Кармелюка, 22-Б, Вижницького району Чернівецької області, судом встановлено наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.
Відповідно до розяснень п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
За приписами ч. 2ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
З свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія САВ №016839 від 15.05.2007 року вбачається, що власником житлового будинку, який розташований в м.Вашківці по вул.Кармелюка, 22-Б, Вижницького району Чернівецької області є ОСОБА_3
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що розташований в м.Вашківці по вул.Кармелюка, 22-Б, Вижницького району Чернівецької області, належним чином зареєструвала право власності на житловий будинок.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони спору. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Пунктом 19 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Пунктом 23 цієї Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Верховний суд України у постанові від 01.07.2015 року по справі №6-612цс15 висловив правову позицію - Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, судом встановлено, що при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивачка ОСОБА_1 не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а тому суд вважає, що в задоволенні вимоги про витребування майна у ОСОБА_2 необхідно відмовити.
Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Суд також враховує розяснення, які містяться у п.36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», про те, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.
У звязку з викладеним, суд стягує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 понесені нею і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 765,50 грн.
Керуючись ст.ст.60, 63, 70 СК України ст.ст.16, 21, 368, 387 ЦК України, п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.10, 11,16, 57-61, 88, 212-215, 218, 224-227 ЦПК України, Суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати транспортний засіб марки CITROEN BERLINGO, 2004 року випуску, номер шасі VF7GBWJYB94115124, д/н НОМЕР_1, - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ІПН - НОМЕР_2), жителькою с.Банилів, вул.Гостинець, 90, Вижницького району Чернівецької області, право власності на 1/2 ідеальну частку транспортного засобу марки CITROEN BERLINGO, номер шасі VF7GBWJYB94115124, д/н НОМЕР_1, 2004 року випуску.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, жителя ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ІПН - НОМЕР_2), жителькою с.Банилів, вул.Гостинець, 90, Вижницького району Чернівецької області, судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 765 (сімсот шістдесят пять) гривень 50 (Пятдесят) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Дане заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: І. А. Кибич