24.01.2017 ЄУН № 337/6284/15-ц
Провадження №2/337/15/2017
24 січня 2017 року м. Запоріжжя
Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Бредун Д.С., секретаря Медвідь Г.С., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача - адвоката ОСОБА_2, представника третьої особи Шпак А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку заочного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бєлка Валентина Миколаївна, Житлово-будівельний кооператив «Комунальник-7», ОСОБА_6, ОСОБА_7 - про скасування державної реєстрації права власності, про визнання договору дарування недійсним, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просив:
- визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 26 липня 1996 (№2-1295) року між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя Бєлкою Валентиною Миколаївною, - недійсним;
- визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, та батька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.
В судових засіданнях позивач ОСОБА_1 пояснював, що в серпні 2015 року, коли він розбирав документи для оформленні субсидії, то в присутності своєї доньки ОСОБА_7 знайшов договір від 26 липня 1996 року, за яким його батько ОСОБА_8 подарував квартиру АДРЕСА_1 його брату ОСОБА_4 Раніше про існування цього договору йому не було відомо. До цього часу він вважав, що квартира належить йому, оскільки його мати ОСОБА_9, якій і була виділена квартира кооперативом, казала що це буде його спадок. До смерті матері, брат приїжджав на кілька місяців раз на 3-4 роки. Після смерті матері, ОСОБА_4 хотів отримати від позивача гроші (4000 доларів США) як частину спадку, але ОСОБА_1 відмовив брату, оскільки батьки до цього віддали йому іншу квартиру, та давали гроші на покупку машини. Тоді брати посварились. Після смерті батька, ОСОБА_1 уклав на себе усі комунальні договори, утримував квартиру, робив капітальний і поточні ремонти, оскільки вважав, що квартира належить йому. Після виявлення договору дарування, він намагався зв'язатись з ОСОБА_4, але нічого не вийшло, у зв'язку з чим він подав позов до суду.
Представник позивача - адвокат ОСОБА_2 також наполягала на задоволенні позову, та пояснила, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 - незаконна, оскільки ОСОБА_8 ніколи не був членом ЖБК, а довідка, що це посвідчує - підроблена та фіктивна. Таким чином, договір дарування є недійсним, оскільки подароване майно не було власністю дарувальники. Крім того, спірний договір не є укладеним, оскільки майно (квартира) не було передана ОСОБА_4, який за вказаною адресою не зареєструвався, не проживав, і протягом тривалого часу не виявляв намірів володіти майном. Таким чином вважала, що за позивачем повинно бути визнано право власності на спірну квартиру, як на спадкоємця першої черги, в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_9, та батька ОСОБА_8
Відповідач ОСОБА_4, повідомлений належним чином про розгляд справи, в порядку п.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання повторно не з'явився. Поважних причин неявки суду не повідомив, заперечення проти позовної заяви суду не надав. Суд розцінює його неявку - без поважної причини, та згідно ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України, розглядає справу в порядку заочного провадження.
Представник третьої особи приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бєлка В.М., - адвокат Ящук О.В. в судових засіданнях заперечувала проти задоволення позову, оскільки в ході розгляду справи не було встановлено фальшивість довідки, на підставі якої зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 Вважала, що ОСОБА_4 набув право власності на квартиру легітимно, та відповідно до діючого на той час законодавства. Крім того, надала письмове клопотання про застосування у справі наслідків спливу строку позовної давності.
Представник третьої особи ЖБК «Комунальник-7» Шпак А.А. просила задовольнити позов, та пояснила, що вона є членом ЖБК з 1970 року. З 1980 по 1993 роки була головним бухгалтером ЖБК, та вела усе діловодство. Останні роки (з 2014 року) вона є головою ЖБК. Крім того, вона була присутня на усіх зборах ЖБК. Так їй відомо, що ОСОБА_8 ніколи не приймали до членів житлово-будівельного кооперативу. Довідка, на підставі якої зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8, - підроблена попередньою головою ЖБК ОСОБА_11. В той час ОСОБА_11 допускала численні порушення, але до міліції зі скаргами на неї не звертались. Також ОСОБА_11, перед тим як її звільнили з посади голови ЖБК, спалила книгу протоколів зборів кооперативу з 1994/1995 року, по 2000 рік.
Треті особи ОСОБА_7 і ОСОБА_6 пояснили, що вони є доньками позивача ОСОБА_1 та постійно проживали з ним в квартирі АДРЕСА_1. Весь час вони вважали, що квартира належить ОСОБА_1, однак в серпні 2015 року їх батько знайшов договір дарування від 26 липня 1996 року. Вони намагались зв'язатись з ОСОБА_4, але не змогли його знайти. Останній раз ОСОБА_4 бачили на похоронах їх діда ОСОБА_8
Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що вона працювала паспортистом, і приблизно з 1980 року знає родину ОСОБА_8, які проживають на поверх нижче за неї. Знає, що їх квартира записана на ОСОБА_9, та їй не відомо, щоб право власності переоформлювалось. З ОСОБА_8 вона спілкувалась, однак на тему власності квартири розмов ніколи не було. Про відповідача ОСОБА_4 вона нічого не знає, і його ніколи не бачила. Шуму, скандалів в спірній квартирі не пам'ятає.
Свідок ОСОБА_13 пояснила, що живе по сусідству із спірною квартирою з 1972 року. Вона добре спілкувалась з батьками позивача - ОСОБА_9 і ОСОБА_8. Колись ОСОБА_9 казала їй, що вказану квартиру вони залишать сину ОСОБА_1, оскільки другому сину вони вже залишили квартиру на «півночі». ОСОБА_4 вона не знає і не бачила навіть на похоронах ОСОБА_9 Натомість ОСОБА_1 постійно проживав у квартирі, робив ремонт. Про претензії, скандали зі сторони ОСОБА_4 їй не відомо.
Свідок ОСОБА_16 пояснила, що з вона з дитинства товаришує з ОСОБА_6 та часто бувала в гостях в квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_4 вона не бачила, але чула що той колись приїжджав. Його речей в квартирі ніколи не бачила.
Суд, вислухавши пояснення сторін, та інших осіб, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступного.
На підставі ст.ст. 10,11,60,61 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до вимог ст. 58 Конституції України, п.1 ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року суд застосовує правові норми, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, а тому суд в тому числі керується нормами ЦК УРСР 1963 року, та Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність».
Крім того, згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.
Відповідно до копії корінцю ордеру НОМЕР_2 від 25 жовтня 1985 року (т.1 а.с.220, т.2 а.с.99, 98зв.), квартира АДРЕСА_1, виділена ОСОБА_17, родина якої складається з 5 членів: чоловіка ОСОБА_8, сина ОСОБА_1, невістки ОСОБА_18, онучки ОСОБА_6.
Також і згідно довідки ЖБК «Комунальник-7» №01 від 10 серпня 2015 року (т.1 а.с.15), квартира АДРЕСА_1 була виділена Запорізьким Міськвиконкомом, ОСОБА_9 (члену ЖБК), її чоловіку ОСОБА_8, сину ОСОБА_1. Пайовий внесок за квартиру був виплачений в червні 1986 року. Згідно архівним матеріалам ЖБК (книгам протоколів загальних зборів), після смерті ОСОБА_9, ніхто з членів її родини членство в ЖБК «Комунальник-7» за квартирою №96 не оформлював.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, актовий запис №461 (т.1 а.с.9, т.2 а.с.25).
20 листопада 1995 року головою та бухгалтером ЖБК «Комунальник-7» була видана довідка (т.1 а.с.51, 176), згідно якої ОСОБА_8 є членом житлово-будівельного кооперативу, та йому на праві особистої власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1, виділена згідно ордеру НОМЕР_2 від 25 жовтня 1985 року. Вартість квартири в сумі 8300 рублів виплачена в січні 1987 року.
26 липня 1996 року було укладено договір дарування (т.1 а.с.12, 49, 180), зареєстрований в реєстрі за №2-1295, посвідчений державним нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя Бєлкою Валентиною Миколаївною, згідно якого ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Також стягнуто Державне мито за укладення договору в сумі 2079150 карбованців.
Надалі, 29 липня 1996 року вказаний договір та право власності на квартиру за ОСОБА_4, зареєстровано в ЗМБТІ (т.1 а.с.12зв.).
Сторона позивача вважає, що ОСОБА_8 незаконно набув право власності на спірну квартиру, та не мав права нею розпорядитись, оскільки не був членом ЖБК.
Відповідно достатті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпоряджання майном.
За змістом ч.ч.1, 2 ст. 4 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.
Згідно статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (який був чинний в період спірних правовідносин), в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
При цьому, наявність підстав для визнання угоди недійсною повинен доказати позивач. Відповідач не зобов'язаний доводити відсутність таких обставин.
Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В ході розгляду справи судом не було встановлено порушення процедури та законодавства, щодо реєстрації 20 грудня 1995 року права власності на квартиру за ОСОБА_8. Довідка від 20 листопада 1995 року видана належними та компетентними особами - головою та бухгалтером ЖБК «Комунальник-7», і завірена мокрою печаткою кооперативу. Посилання позивача, що ОСОБА_8 ніколи не вступав до членів Житлово-будівельного кооперативу «Комунальник-7», не знайшло свого підтвердження, оскільки відповідно до пояснень голови ЖБК «Комунальник-7» Шпак А.А. в судовому засіданні, книги протоколів зборів кооперативу з 1994/1995 року по 2000 роки, були знищені попередньою головою ЖБК ОСОБА_11, у зв'язку з чим вказану обставину неможливо достеменно встановити, а довідка Державного архіву Запорізької області (т.2 а.с.100) про відсутність в архіві відповідного рішення - не несе належного доказового значення.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 1 Протоколу №2 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.
У відповідності до п.1. договору дарування від 26 липня 1996 року ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Цей дар сторони оцінили в 207915000 українських карбованців (п.3 договору). Державне мито за договором в сумі 2079150 карбованців сплачено ОСОБА_4 (п.6 договору).
Згідно з положенням статті 244 ЦК УРСР (в чинній на той час редакції), договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
За ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Таким чином, з врахуванням того, що договір дарування укладений у належній формі, нотаріально посвідчений, державне мито за договором сплачено ОСОБА_4, вказані обставини свідчать про реальність цього договору, а його реєстрація в ОП ЗМБТІ29 липня 1996 року підтверджує фактичне прийняття (передачу) обдарованому ОСОБА_4 у власність подарованого майна.
Однак при цьому, суд вважає що позов повинен бути задоволений частково, виходячи з наступних обставин.
Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України (чинному на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
За ч.1 ст. 17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року №9, пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
Спірна квартира АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_17, та її родині (т.1 а.с.220, т.2 а.с.99, 98зв.).
Пайовий внесок за квартиру, був виплачений в повному обсязі в червні 1986 року ОСОБА_9 і її чоловіком ОСОБА_8 (т.1 а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла (т.1 а.с.9, т.2 а.с.25).
Згідно ст. 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Таким чином, станом на час смерті ОСОБА_9, 1/2 частина спірної квартири належала їй, а 1/2 частина - її чоловіку ОСОБА_8.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування», п.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української УРСР.
Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом.
Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Таким чином, спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.
Так, відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
З матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_9 фактично прийняли як спадкоємці першої черги за законом, її чоловік ОСОБА_8, та син ОСОБА_1 (т.1 а.с.11, 214, т.2 а.с.38), оскільки були зареєстровані і постійно проживали разом з ОСОБА_9 (т.1 а.с.15, 209, т.2 а.с.32). Інший спадкоємець першої черги - відповідач ОСОБА_4, ні фактичним вступом у володіння спадковим майном (т.1 а.с.14), ні зверненням до нотаріальної контори (т.1 а.с.30, 40, 41), спадщину після смерті ОСОБА_9 не прийняв.
Таким чином, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_9 у вигляді1/2 частини квартири прийняли в рівних частках два спадкоємця першої черги, то і ОСОБА_8 і ОСОБА_1 успадкували по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1.
Однак 20 грудня 1995 року ОСОБА_8 зареєстрував за собою право власності на всю квартиру АДРЕСА_1, та 26 липня 1996 року розпорядився цією квартирою, подарувавши своєму сину ОСОБА_4
При цьому, оскільки право власності є непорушним, і ніхто не може бути позбавлений права власності без прямо передбачених законом підстав, суд приходить до висновку, що ОСОБА_8 не мав права реєструвати за собою і розпоряджатися 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1, а відчужувати міг лише належні йому в сукупності 3/4 частини спірної квартири.
Згідно статті 60 ЦК УРСР недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини.
Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне визнати частково недійсним договір дарування від 26 липня 1996 року, а також, частково скасувати реєстрацію права власності від 20 грудня 1995 року, щодо 1/4 частини квартири АДРЕСА_1, яка за правом спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, належала ОСОБА_1.
Крім того суд приймає до уваги, що постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 вересня 2015 року (т.1 а.с.182, 204, т.2 а.с.31) ОСОБА_1 відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9, та ОСОБА_8, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
Також слід зазначити, що представником третьої особи: приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Бєлка В.М., - адвокатом Ящук О.В., заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності (т.1 а.с.162).
Пунктом 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Загальний строк позовної давності як ЦК УРСР (ст. 71), так і ЦК України (ст. 257) встановлено у три роки.
Початком перебігу цього строку є час, коли особа дізналась (довідалась), або повинна була дізнатись (довідатись) про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР, ст. 261 ЦК України).
В ході розгляду справи не було встановлено будь-яких обставин, що підтверджують проінформованість ОСОБА_1, про укладення його батьком ОСОБА_8 договору дарування квартир від 26 липня 1996 року.
Натомість факт укладення ОСОБА_1 з січня 1998 року комунальних договорів з ЖБК «Комунальник-7» на утримання нерухомого майна (т.1 а.с.13), фактичне несення витрат на утримання квартири (т.1 а.с.183-185), те, що він до 2015 року не звертався до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті своїх батьків, а також, пояснення в судових засіданнях третіх осіб ОСОБА_7 і ОСОБА_6, - у своїй сукупності підтверджують, що про існування оспореного правочину (договору дарування від 26 липня 1996 року) ОСОБА_1 стало відомо тільки в 2015 році.
Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущено, а порушене його право підлягає судовому захисту.
Питання щодо відшкодування судових витрат в порядку ст. 88 ЦПК України у позові не заявлено, у зв'язку з чим, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України, судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 8, 10, 57, 58, 59, 60, 169, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позов задовольнити частково.
Визнати частково недійсним договір дарування від 26 липня 1996 року, зареєстрований в реєстрі за №2-1295, посвідчений державним нотаріусом Восьмої державної нотаріальної контори м. Запоріжжя Бєлкою Валентиною Миколаївною, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4,- в частині дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
В задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте на підставі заяви відповідача, поданої до Хортицького районного суду міста Запоріжжя на протязі 10 днів з дня отримання копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем та третіми особами протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м. Запоріжжя.
Суддя: Д.С. Бредун