АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2856/17 Справа № 173/1021/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Петрюк Т. М. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: секретар Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_5, Приватний нотаріус Басс Яніна Анатоліївна про визнання заповіту нікчемним, як посвідченого з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення і зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 листопада 2010 року відповідачі разом із спадкодавцем ОСОБА_7, який повністю втратив зір з 2003 року, прибули до Дніпровської селищної ради, де секретарем Ступник Т.Н. було посвідчено заповіт, складений та підписаний ОСОБА_7 Так, на думку позивача, секретарем Дніпровської селищної ради було порушено порядок оформлення заповіту, а саме, в порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України в заповіті не було зроблено помітку про те, що документ було прочитано ОСОБА_7 вголос, оскільки він був сліпим, що підтверджується висновком №117 від 08 червня 2015 року посмертної комплексної судово-медичної експертизи, яка проведена в рамках кримінального провадження, що й стало підставою звернення позивача до суду.

У зв'язку з чим, ОСОБА_8 просив суд:

- визнати нотаріальні дії, вчинені 22 листопада 2010 року секретарем виконавчого комітету Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_5 - посвідчення заповіту від імені ОСОБА_7 за реєстровим №212 - як вчинені з порушенням п. п. 3, 13, 15, 35 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України» та ст. ст. 203-205, 1233, 1247, 1248, 1251, 1252, 1253, 1257 ЦК України;

- визнати заповіт, посвідчений 22 листопада 2010 року секретарем виконавчого комітету Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_5, від імені ОСОБА_7, за реєстровим №212 нікчемним;

- зобов'язати Дніпровську селищну раду Верхньодніпровського району Дніпропетровської області внести відповідні зміни до Книги реєстрації заповітів та реєстру заповітів щодо скасування запису нотаріального посвідчення заповіту від 22 листопада 2010 року від імені ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №212.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, оскільки відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України, враховував вже наявні рішення судів як першої інстанції, так і апеляційної, щодо вирішення питання про визнання нікчемним спірного заповіту, які станом на сьогодні є чинними та набрали законної сили, і виходив із того, що позивачем не було надано нових, раніше не встановлених і не досліджених, доказів щодо порушення секретарем Дніпровської селищної ради, як посадової особи, яка посвідчувала заповіт, форми та порядку посвідчення таких документів.

Так, зокрема, 22 листопада 2010 року секретарем Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_5 було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_7, який заповів все своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях.

17 жовтня 2012 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після смерті батька, позивач неодноразово звертався до суду з позовом про визнання вищезазначеного заповіту недійсним за різними підставами, а саме: у зв'язку з тим, що на момент складання заповіту волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним та не відповідало його волі.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2014 року, ОСОБА_2, в позові було відмовлено. На даний час рішення набрало законної сили.

Також, позивач звертався з позовом до секретаря Дніпровської селищної ради про визнання заповіту нікчемним та зобов'язання вчинити певні дії.

18 червня 2014 року Верхньодніпровським районним судом було ухвалено рішення, яким позивачу в задоволення позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2014 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2014 року було залишено без змін.

Після чого, представник позивача звертався до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з заявою про перегодя заочного рішення за новоявленими обставинами. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року у задоволення вимог про перегляд рішення за нововиявленими обставинами було відмовлено.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області 04 квітня 2016 року ухвала Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року була залишена без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Із матеріалів даної цивільної справи (№173/1021/16) вбачається, що серед нових доказів в обґрунтування як позовних вимог, так і доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 було надано висновок посмертної комплексної судово-медичної експертизи щодо сліпоти заповідача, який не досліджувався в попередніх цивільних спорах.

Згідно висновку посмертної комісійної судово-медичної експертизи №117 від 08 червня 2016 року встановлено, що починаючи з 1974 року ОСОБА_9, неодноразово звертався за медичною допомогою з приводу стороннього тіла правого ока, кон'юктивіту правого ока, герпитичного ураження (кератиту) цього ж ока, виникали рецидиви увеїту (запалення судинної оболонки ока), що в подальшому призвело до артефакту, зрощення зіниці та необхідності в оперативному втручанні, після якого зір не покращився.

Станом на 2003 рік мали місце зрощення та заращення зіниці, фіброз скловидного тіла. Гострота зору даним оком - світлосприйняття з вірною проекцією. При такій гостроті зору око вважається сліпим.

В листопаді 2001 року мав місце опік лівого ока, після чого за медичною допомогою не звертався, ніде не лікувався, а вже через місяць втратив зір на ліве око. В перебігу опіку лівого ока сформувались великі рубцові васкулярізовані (проростання судин) помутніння роговиці, з наростанням кон'юктиви субатрофією очного яблука. На очному дні - рубці. Гострота зору на ліве око по одним записам -0, по іншим світо сприйняття з невірною проекцією. При такій гостроті зору око вважається сліпим.

Проаналізувавши вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу апелянта, що із висновку посмертної комісійної судово-медичної експертизи вбачається лише підтвердження наявності вад зору у заповідача. Вирішення питання відносно виконання тих чи інших дій громадянами не входить до компетенції судово-медичної експертної комісії, а тому не може сприйматися як доказ щодо введення ОСОБА_7 в оману або порушення секретарем Дніпровської селищної ради як посадової особи, чинного законодавства щодо форми та посвідчення заповіту від 22 листопада 2010 року, реєстровий №212.

Відповідно до ст. ст. 1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Положеннями ст. 1248 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту:

- заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання;

- заповіт має бути особисто підписаний заповідачем;

- заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 ЦК України, зокрема, заповіт може бути посвідчений уповноваженою на те посадовою особою органу місцевого самоврядування, якщо у населеному пункті не має нотаріуса.

Оспорюваний ОСОБА_2 заповіт від 22 листопада 2010 року, реєстровий №212 вищевказаним вимогам відповідає, а наявність свідків під час посвідчення заповіту особою органу місцевого самоврядування, на що позивач звертає увагу в апеляційній скарзі, діючим станом на 2010 рік законодавством передбачена не була.

Всі інші доводи апеляційної скарги знову ж таки зводяться до посилань на порушення норм законодавства щодо регулювання спадкових спорів та порушення порядку і форми посвідчення заповіту, що вже неодноразово досліджувалось судами та надавалась оцінка доказам, а тому, також не може бути прийнято колегією суддів як підстава для скасування оскаржуваного позивачем рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції, також, погоджується із висновками суду першої, щодо неналежних відповідачів у даній справі, що вже є підставою для відмови у задоволенні як позовних вимог, так і апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у самому складанні та посвідченні заповіту від 22 листопада 2010 року, реєстровий №212, як посадові особи, не приймали, а тому вимоги про визнання нікчемним такого документу не можуть бути висунуті до вказаних фізичних осіб.

Тож, приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова