РІШЕННЯ

30 січня 2017 року м. Мукачево Справа №303/6317/16-ц

2/303/191/17

Номер рядка стат.звіту-19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»»

про стягнення коштів та визнання правочину недійсним,

За участю:

представника позивача ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року №003082, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» (надалі - Договір), а також про стягнення з відповідача на його користь суми 21780 грн., сплачених на виконання Договору.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав позивача як споживача, внаслідок укладення оспорюваного за предметом спору правочину, які полягли у ведені відповідачем нечесної підприємницької діяльності, в частині надання неповної та недостовірної інформації щодо всіх умов Договору.

За доводами позивача, відповідач ввів його в оману щодо вартості предмету лізингу. Також Договір містить несправедливі умови, що вказує на наявний істотний дисбаланс прав та обовязків сторін, що є невигідним для нього, як споживача.

У переданому на розгляд суду позові вказується також на нікчемність Договору, оскільки оспорюваний правочин, який стосується найму транспортного засобу, не був нотаріально посвідчений.

Прийнявши участь у судовому засіданні, представник позивача позовні вимоги підтримала повністю з підстав вказаних у позовній заяві.

Відповідач свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, натомість подав суду письмове клопотання про розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Поряд з цим, на підставі поданого суду заперечення, відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю, з посиланням на те, що Договір містить детальний опис умов, а також інформацію щодо предмету лізингу, розмір всіх внесків та платежів, порядок розірвання договору та повернення коштів. Таким чином, підписавши вказаний Договір, позивач засвідчив свою обізнаність з усіма його умови, чим узгодив обставини щодо обовязковості його виконання.

Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд у контексті із запереченнями представника відповідача констатує наступне.

29 жовтня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія ЕТАЛОН (надалі Лізингодавець) та ОСОБА_1 (надалі Лізингоодержувач) було укладено Договір (а.с. 7-12), предметом якого було передання позивачу у лізинг трактору марки «Mitsubishi SHAKTI MT 180D».

На підставі квитанції від 29.10.2015 №0.0.454829742.1 позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у сумі 21780 грн.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом п. 2 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач, за матеріально правовий спосіб захисту порушеного права, обрав вимогу про визнання недійсним Договору, з огляду на наявність несправедливих умов, які передбачені п. п. 2.12, 5.4, 8.3, 8.8, 8.13, 8.15 Договору, що суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивач зробив посилання на нікчемність оспорюваного правочину, з огляду на відсутність нотаріального посвідчення.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В п.п. 1, 2, 4, 5, 7, 8, 10, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова №9) зазначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмету і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст.ст.215-235 ЦК України).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року по справі 6-2766цс16 аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зробив висновок про те, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

По відношенню до спірної по справі ситуації суд виходить з того, що позивач на підставі нотаріально посвідченої заяви (а.с. 17) звернувся до відповідача із вимогою розірвати оспорюваний за предметом позову Договір.

У листі від 27 листопада 2015 року Лізингодавець визнав факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовився повертати Лізингоодаржувачу сплачену ним комісію за організацію в розмірі 21780,00 грн., посилаючись на пункт 12.12 цього Договору.

Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року по справі №6-1551цс16, де предметом судового дослідження також було питання про недійсність укладеного фізичною особою договору лізингу з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» з посиланням на несправедливість умов договору, а також його нікчемність з огляду на відсутність нотаріального посвідчення та стягнення суми за організацію, зазначив, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно з пунктом 12.12 Договору у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається.

При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.34.4 договору).

За таких обставин пункт 12.12 Договору підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки цими положеннями оспорюваного правочину віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.12 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Аналогічні правові позиції містяться в постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справах №6-65цс16 та №6-3020цс15, від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 та в силу правових приписів, зазначених у ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Зокрема у постанові від 11 травня 2016 року у справі №6-65цс16 Верховний Суд України (предмет спору: визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»») зазначив, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України від 16 грудня 1997 року

№ 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі Закон № 723/97-ВР).

Стаття 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Положеннями спірного договору передбачено, що лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1 договору).

У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору).

Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору).

За змістом пунктів 8.3, 8.8, 8.13 Договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Зокрема, у пункті 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (пункт 8.4 договору).

За змістом частини пятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у звязку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України та Закону № 1023-XII.

В п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського чуду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню судами у загальному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом оспорюваного за предметом спору Договору є рухоме майно (транспортний засіб - трактор MITSUBISHI SHAKTI MT180D), який укладений за участю фізичної особи, тому такий Договір підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму транспортного засобу, з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України.

Не зважаючи на вищевказані обставини справи, оспорюваний Договір нотаріусом не посвідчений, а тому такий є нікчемним.

При цьому, суд приходить до висновку про можливість визнання недійсним такого правочину, оскільки однією з підстав для такого, - позивачем було вказано про несправедливі умови спірного договору.

В свою чергу, констатація у судовому рішенні обставин відносно нікчемності Договору, не виключає можливості задоволення позову про визнання його недійсним, так як ні матеріальне право, ні правотворча та правозастосовна практика Верховного Суду України не містять категоричної (імперативної) заборони відносно неможливості визнання нікчемних правочинів недійсними, а наголошується лише на тому, що визнання таких правочинів недійсними судом не вимагається (частина друга ст. 215 Цивільного кодексу України).

Отже, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону, однак це не може бути визнано у якості заборони щодо визнання таких правочинів недійсними.

Також вказаний висновок суду узгоджується із правозастосовною практикою Вищого господарського суду України, яка наведена у п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського чуду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11.

Хоча висновок про можливість обрання саме такого матеріально правового способу захисту порушеного права зроблений судом касаційної інстанції, який відноситься до іншої юрисдикції, ніж цивільна, однак вказаний висновок зроблений на підставі аналізу одних і тих же положень діючого цивільного закону (матеріальне право), з урахуванням якого здійснюється і судовий розгляд даної справи.

Підставною слід визнати і вимогу позивача про стягнення з відповідача суми 21780 грн., сплачених на виконання Договору (а.с. 16), оскільки вказане є наслідком недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати по справі у сумі 1102,40 грн. (судовий збір, а.с. 23, 24) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладення нікчемний договір фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року №003082, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» (м. Київ-133, вул. Кутузова, 18/7, к. 613) та ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, с. Пістрялово, 111 Мукачівського району, і.к. НОМЕР_1).

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» (м. Київ-133, вул. Кутузова, 18/7, к. 613) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, с. Пістрялово, 111 Мукачівського району, і.к. НОМЕР_1) суму 21780 грн. (двадцять одна тисяча сімсот вісімдесят гривень), сплачених 29 жовтня 2015 року на підставі №0.0.454829742.1 на виконання договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року №003082.

4. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» (м. Київ-133, вул. Кутузова, 18/7, к. 613) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, с. Пістрялово, 111 Мукачівського району, і.к. НОМЕР_1) суму 1102,40 (одна тисяча сто дві гривні) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

5. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 06.02.2017.