Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 334/7286/15-ц Головуючий у 1-й інстанції. ОСОБА_1
Провадження № 22-ц/778/632/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні права на предмет позову ОСОБА_11, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_12 про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності у порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 14.03.2014 року помер батько її малолітньої дитини - ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про його смерть, який у період з 16.03.1990 року по 21.01.1999 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6.

У період зареєстрованого шлюбу за Договором № 146 купівлі-продажу державного майна за конкурсом від 29.12.1998 р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14 10.01.1999 року, ОСОБА_6 було придбано нерухоме майно, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, а саме: приміщення V підвалу та приміщення VIII першого поверху літ. А-5.

ОСОБА_7 вважає, що придбання вказаних нежитлових приміщень відбулося одним із подружжя під час зареєстрованого шлюбу, а тому відповідно до приписів ст. 22 КпШС України, який діяв на той час, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Так як частка ОСОБА_13 у вказаному майні складає 1/2, то з урахуванням положень ч. 1 ст. 1267 ЦК України, відповідно до якої частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, та з урахуванням загальної кількості спадкоємців за законом 4 особи, розмір частки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, складає 1/8.

ОСОБА_7 просила суд визначити, що частка ОСОБА_13, який помер 14.03.2014 року, у спільній сумісній власності на приміщення V підвалу літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, та приміщення VIII першого поверху літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, становила 1/2; визнати за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_13 на нерухоме майно: 1/8 частину приміщення V підвалу літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, і 1/8 частину приміщення VIII першого поверху літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8.

Третя особа, яка заявляє самостійні права на предмет позову ОСОБА_11, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, заявила самостійні вимоги з аналогічних підстав. Вказавши у позові, що перебувала з ОСОБА_13 у фактичних шлюбних стосунках від яких вони мають малолітнього сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, а тому просила суд визначити, що частка ОСОБА_13, який помер 14.03.2014 р., у спільній сумісній власності на приміщення V підвалу літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, та приміщення VIII першого поверху літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, становила 1/2; визнати за ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_13 на нерухоме майно: 1/8 частину приміщення V підвалу літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8 і 1/8 частину приміщення VIII першого поверху літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2016 року позов задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_13, який помер 14.03.2014 року, у спільній сумісній власності на приміщення V підвалу літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, та приміщення VIII першого поверху літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, становила 1/2 частину. Визнано за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_13, який помер 14.03.2014 року на нерухоме майно: 1/8 частину приміщення V підвалу літ. А-5 і 1/8 частину приміщення VIII першого поверху літ. А-5, які розташовані за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 витратив на оплату судового збору по 336,94 грн., з кожного. Позов ОСОБА_11, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_12 задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_13, який помер 14.03.2014 року, у спільній сумісній власності на приміщення V підвалу літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, та приміщення VIII першого поверху літ. А-5, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, становила 1/2 частину. Визнано за ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_13, який помер 14.03.2014 року на нерухоме майно: 1/8 частину приміщення V підвалу літ. А-5 і 1/8 частину приміщення VIII першого поверху літ. А-5, які розташовані за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам судове рішення не відповідає, та підлягає скасуванню, оскільки суд дійшов до висновків без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так судом попередньої інстанції встановлено, що 14.03.2014 року помер ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про його смерть ( а.с.9).

У період з 16.03.1990 року по 21.01.1999 року ОСОБА_13 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6

За Договором купівлі-продажу державного майна за конкурсом № 146 від 29.12.1998 р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14 10.01.1999 року, відповідачем ОСОБА_6 було придбано нерухоме майно, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Трегубенка, 8, а саме приміщення V підвалу та приміщення VIII першого поверху літ. А-5.

Право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_6, що підтверджується Реєстраційним посвідченням, виданим ОП ЗМТІ 23.06.2000 року (т.1 а.с.4, т.2 а.с. 17-22).

З умов п. 1.2 Договору купівлі-продажу державного майна за конкурсом №146 від 28.12.1998 року вбачається, що право власності на майно переходить до покупця ( ОСОБА_6А.) з моменту нотаріального посвідчення цього Договору.

Зі змісту посвідчувального напису нотаріуса вбачається, що договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_14 10.01.1999 року (т.2 а.с.20, зворот).

ОСОБА_6 з цієї дати у ОСОБА_6 виникло право власності на вказаний обєкт нерухомого майна тому суд вважав його придбаним в період шлюбу, і задовольнив позови.

Однак, з такими висновками суду попередньої інстанції не може погодитись колегія суддів.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, шлюб між сторонами було розірвано саме за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.1997 року. Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення, сторони визнали, що з осені 1996 року вони припинили шлюбні відносини та проживають окремо. Вказане рішення набрало законної сили 29.11.1997 року (т. 1 а.с. 85).

Вказана обставина, щодо визначення часу припинення шлюбних відносин і окремого проживанняь встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Суд також при цьому вірно зазначив, що відповідно до розяснень, наданих у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України (положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, і які на теперішній час втратили чинність) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Окрім того, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, як далі зазначив Верховний Суд у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Суд на вказане уваги не звернув, при цьому в оскарженому рішенні вірно зазначив, що ОСОБА_6 згідно наданих платіжних документів розрахунок за придбане спірне майно за вказаним договором було здійснено у лютому 1999 року (т.2, а.с.33-37), тобто після офіційного розірвання шлюбу.

Так, за умовами зазначеного вище Договору купівлі-продажу державного майна за конкурсом №146 від 28.12.1998 року ціна вказаної спірної нерухомості, яку придбала ОСОБА_6 визначена у сумі 92500 грн. на яку нараховано ПДВ 18500 грн. (п. 1.4., 1.5. договору).

З умов п. 2.1. Договору купівлі-продажу державного майна за конкурсом №146 від 28.12.1998 року покупець зобовязується внести 92500 грн. за придбаний обєкт приватизації і сплатити ПДВ у розмірі 20% від ціни продажу (разом 111 000 грн.) протягом 30 календарних днів з моменту переходу до нього права власності.

Відповідні платежі здійснювались за договором саме ОСОБА_6 на рахунок продавця у лютому 1999 року, тобто як після припинення фактичних шлюбних відносин, так і після розірвання шлюбу. З електронної роздруківки руху грошових коштів вбачається, що вкладні операції по рахунку №1 були здійснені протягом 04.041999 - 08.02.1999 року ( т.2 а.с.40). Платником за вказаним договором була саме ОСОБА_6, доказів про те, що вказані кошти на придбання спірного майна повністю чи частково надавались ОСОБА_13 відсутні

Відповідно до ст. 22 КпШС України у редакції, що діяла на час придбання вказаного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

В матеріалах справи відсутні докази, що вказане майно було нажите подружжям, а тому відсутні підстави для визнання майна спільною сумісною власністю.

Посилання суду в оскаржуваному рішенні на той факт, що ОСОБА_13 був власником ТОВ «Арта» з яким ОСОБА_6 укаладала після розірвання шлюбу договір оренди 01.04.1999 року ( т.1 а.с.97-100) року і вказані спірні приміщенння використовувалися ним для здійсненя підприємницької діяльності, навпаки підтверджує той факт, що ОСОБА_13 будучи власником ТОВ «Арта» яка орендувала спірне майно (а не ? частку) визнавав за життя, що власником його є ОСОБА_15 і при цьому за оренду сплачувались грошові кошти.

Окрім цього, ОСОБА_13 за життя на протязі більше 15 років, право власності ОСОБА_6 на вказану нерухомість не оспорив.

В силу ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіту ОСОБА_16 не залишив, а отже, спадкування здійснюється за законом.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як зазначено колегією суддів, спадкодавець ОСОБА_13 не набув за життя права власності на вказані спірні обєкти нерухомості, а тому висновки суду є невірними і рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні обох позовів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 29 листопада 2016 року по даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності у порядку спадкування за законом відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_11, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_12 про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та визнання права власності у порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: