АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання праової допомоги в інтересах ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чумак Юлія Петрівна про стягнення боргу, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору №12/13 безпроцентної позики грошей від 22 грудня 2013 року та удаваним договору позики №09-10/14 від 09 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача із позовом про стягнення боргу, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом посилався на те, що 22 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. У відповідності до п. 1 договору позики позивач за первісним позовом передав у власність, а відповідач ОСОБА_5 прийняв 193600 гривень, що за домовленістю сторін є еквівалентом 22000 дол. США.

Справа №756/13851/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/1910/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Васалатій К.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У відповідності до п. 1 та 5 договору позики встановлено обов'язок відповідача ОСОБА_5 повернути суму позики в строк до 01 травня 2014 року включно. Проте в строк, визначений договором безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року, відповідач ОСОБА_5 суму позики не повернув.

За прострочення виконання зобов'язання щодо повернення суми позики відповідно до п. 10 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року нараховується пеня в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Крім того, відповідно до п. 12 договору позики у зв'язку з невиконанням зобов'язання щодо укладання іпотечного договору, передбаченого п. 11, відповідач ОСОБА_5 зобов'язався сплатити позивачу за первісним позовом штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики.

Крім того, 09 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем - ОСОБА_9 було укладено договір позики № 09-10/14. У відповідності до п. 1 вказаного договору позики, позивач за первісним позовом передав у власність, а відповідач ОСОБА_5 прийняв 5000 дол. США. При цьому, п., 1, 5 договору позики встановлено обов'язок відповідача ОСОБА_5 повернути суму позики № 2 в строк до 31 грудня 2014 року включно.

Проте в строк, визначений договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року, відповідач ОСОБА_5 суму позики не повернув. При цьому сторонами було домовлено, що у випадку неповернення позики в строк відповідно до п. 6 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_5 зобов'язаний сплатити позивачеві за первісним позовом штраф, що дорівнює гривневому еквіваленту суми позики.

Крім того, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідач ОСОБА_5 зобов'язався сплатити позивачеві за первісним позовом 3% річних від простроченої суми.

Таким чином позивач за первісним позовом вважає, що відповідач ОСОБА_5 має перед ним прострочену заборгованість щодо повернення (сплати) сум позики за вище зазначеними договорами позики, зобов'язаний сплатити неустойку (пеню, штраф), передбачену договорами позики, та три відсотки річних від простроченої суми позики.

Тому позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_5 суми позики та санкції: за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року в сумі 2 882 758 гривень 75 копійок, у тому числі: основний борг - 475 158 гривень 20 копійок, пеня - 2 399 548 гривень 91 копійку, 3% річних - 8051 гривня 64 копійки та штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року в сумі 193 600 гривень.

Також за договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року просив стягнути із відповідача заборгованість в сумі 218 306 гривень 46 копійок, у тому числі: основний борг 107 990 гривень 50 копійок, штраф - 107 990 гривень 50 гривень та 3% річних - 2 325 гривень 46 копійок.

Позивачем за первісним позовом та його представниками було подано заяву про зміну предмету позову, збільшено розмір позовних вимог із залученням співвідповідача - ОСОБА_6 та третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П.

При цьому змінивши предмет позову, позивач ОСОБА_2 додатково заявив вимогу про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 14 грудня 2015 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. та скасування рішення № 27065090 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, яке прийняте приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П.

Обгрунтовуючи змінені позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що під час розгляду справи ухвалою суду від 05 листопада 2015 року було задоволене заяву позивача за первісним позовом про забезпечення позову та накладено арешт, у тому числі на земельну ділянку за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Ягоди», загальною площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_3. В ході виконання виконавчого документу - ухвали від 05 листопада 2015 року, постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт, у тому числі на земельну ділянку за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Ягоди», загальною площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_3. В ході виконання виконавчого документу- ухвали від 05 листопада 2015 року - постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт, у тому числі на земельну ділянку за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, масив «Ягоди», загальною площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_3.

Також позивач ОСОБА_2 зазначає, що договір дарування земельної ділянки від 14 грудня 2015, укладений та посвідчений всупереч судової заборони (ухвали від 05 листопада 2015 року) та постанови державного виконавця від 10 грудня 2015 року, суперечить положенням ч. 5 ст. 124 Конституції України і ч. 1 ст. 14 ЦПК України та згідно з ч. 1 ст. 203, ч.1 і ч. 3 ст. 215 ЦК України є недійсним. При цьому, оскільки договір дарування оспорюється, у випадку визнання його недійсним, він, зважаючи на положення ч. 1 ст. 216 ЦК України, не повинен створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином позивач вважає, що, рішення №27065090 від 14 грудня 2015 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку є недійсним та має бути скасоване відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України.

В свою чергу, збільшення розміру позовних вимог позивач за первісним позовом аргументує тим, що після порушення провадження в справі, у зв'язку зі зміною курсу гривні до долара США, що встановлений НБУ та триваючим порушенням відповідача № 1, станом на 16 лютого 2016 року розмір боргу відповідача ОСОБА_5 змінився. Тому з урахуванням заяви про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року в сумі 4 476 740 гривень 77 копійок, у тому числі: основний борг - 589 998 гривень 20 копійок, пеня - 3 876 288 гривень 17 копійок, 3% річних - 10 454 гривні 40 копійок; штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі - 193 600 гривень.

Також просив стягнути на свою користь заборгованість за договором позики № 09- 10/14 від 09 жовтня 2014 року. в сумі 272 721 гривня 84 копійки, у тому числі: основний борг 134 090 гривень 50 копійок, штраф - 134 090 гривень 50 копійок, 3% річних - 4 540 гривень 84 копійки; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вулиця Святкова, укладений між відповідачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 14 грудня 2015 року та який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П.. за № 1489; скасувати рішення № 27065090 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вулиця Святкова за ОСОБА_6, яке прийняте приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П., а судові витрати покласти на обох відповідачів.

Представником відповідача ОСОБА_5 подано зустрічну позовну заяву щодо визнання недійсним договору № 12/13 від 22 грудня 2013 року та удаваним договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року.

Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5, в особі свого представника, недійсність договору обґрунтовує тим, що ним особисто на момент підписання договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року не були отримані кошти від позивача за основним позовом ОСОБА_2, так як кошти отримував ОСОБА_10, яким на вказані кошти було придбано у лізинг автоцистерну, що в подальшому використовувалась для ведення спільного бізнесу (зі слів відповідача та свідка). У подальшому ОСОБА_10 частково повертались кошти на картковий рахунок відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2

Крім того, посилався на те, що умови договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року, які викладена у п. 5, прямо суперечить нормам ст. 1046 і 1049 ЦК України, і відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсною.

При цьому, договір позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_5, вважає удаваним правочином, оскільки вказана в договорі сума ним не отримувалась, так як вказаним правочином було приховано заборгованість зі сплати відсотків, не внесену в договір № 12/13 від 22 грудня 2013 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року в сумі 4 476 740,77 грн., у тому числі: основний борг - 589998,20 грн., пеня - 3876288,17 грн., 3% річних - 10 454,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року в сумі 272 721,84 грн., у тому числі: основний борг 134 090,50 грн., штраф - 134 090,50 грн. 3% річних - 4540,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 штраф за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року у сумі - 193 600,00 грн.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 14.12.2015 р. та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. за № 1489.

Скасовано рішення № 27065090 від 14.12.2015 р. про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_6, яке прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П.

Стягнуто з ОСОБА_5 (і.к. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (і.к. НОМЕР_2) витрати зі сплати судового збору в сумі 6365,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 275,60 грн.

У позові ОСОБА_5 про визнання недійсним договору № 12/13 безпроцентної позики грошей від 22.12.2013 р. та удаваним договору позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р. - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5, підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку , що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

При цьому ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 грудня 2013 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_11 було укладено договір безпроцентної позики грошей № 12/13. Вказаний договір підписано і ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_5 - позичальником. При цьому справжність підписів сторонами не заперечувалася та не оспорювалася.

У відповідності до п. 1 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року позикодавець - позивач за первісним позовом передав у власність, а позичальник - відповідач ОСОБА_5 прийняв 193 600 гривень, що за домовленістю сторін є еквівалентом 22000 дол. США, із зобов'язанням повернути суму позики у визначеному договором порядку в строк до 01 травня 2014 року включно.

Згідно із п. 2 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 року сума позики була передана позикодавцем ОСОБА_2 позичальнику - відповідачу ОСОБА_5 до підписання договору.

У відповідності до п. 5 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року сума позики має бути повернута в національній валюті України в строк до 01 травня 2014 р. включно, і її розмір повинен становити не менше суми, еквівалентній 22000 дол. США згідно з курсом НБУ, що діятиме на день повернення.

Згідно п. 6 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року у випадку якщо на день повернення позики її розмір у національній валюті України буде менше суми, еквівалентній 22000 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ, що діятиме на день повернення, то повертається сума в національній валюті України, що буде еквівалентною 22000 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ, що діятиме на день повернення. У відповідності до п. 7 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року сума позики вважається повернутою в момент зарахування її на банківський рахунок позикодавця чи передачі її готівкою позикодавцю в межах міста Києва за адресою, вказаною позикодавцем, в строк до 01 травня 2014 року включно чи достроково за вимогою позикодавця в строк, передбачений договором.

У відповідності до п. 8 договору від 22 грудня 2013 року факт повернення суми позики готівкою в межах м. Києва за адресою, вказаною позикодавцем, підтверджується розпискою позикодавця, написаної власноручно, і без такої розписки позика вважається такою, що не повернута.

Відповідно до п. 10 договору безпроцентної позики грошей № 12/13 від 22 грудня 2013 р. за прострочення виконання зобов'язань за договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням умов, визначених у пункті 6 та пункті 7 договору, та офіційно встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У відповідності до п. 11 договору безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року в строк до 15 лютого 2014 року позичальник - відповідач ОСОБА_5 для забезпечення виконання зобов'язань за договором зобов'язався укласти з позикодавцем іпотечний договір земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський район, с. Нові Петрівці, загальною площею 0,15га, кадастровий №№ НОМЕР_3. Відповідно до п. 12 договору від 22 грудня 2013 року, за невиконання зобов'язання щодо укладення іпотечного договору зазначеної в п. 11 договору земельної ділянки або прострочення строку виконання такого зобов'язання більше, ніж на 10 календарних днів, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі, що дорівнює сумі позики за договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Належних та допустимих доказів повернення відповідачем ОСОБА_5 суми позики за договором безпроцентної позики грошей №12/13 від 22 грудня 2013 року. відповідачем суду не надано.

Крім цього, 09 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики № 09-10/14. Справжність підписів сторонами також не заперечувалось. У відповідності до п. 1 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року позикодавець - позивач ОСОБА_2 передав у власність відповідача ОСОБА_5 - позичальника, а позичальник прийняв 5000 дол. СІ1ІА, із зобов'язанням повернути позику позикодавцеві у визначеному договором порядку в строк до 31 грудня 2014 року включно. Згідно із п. 2 даного договору, позика була передана позикодавцем позичальнику - відповідачу ОСОБА_5 до підписання договору, що останній підтверджує підписанням договору.

Згідно із п. 6 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року у випадку неповернення позичальником позикодавцеві позики у визначений договором строк - до 31 грудня 2014 року включно, позичальник - відповідач ОСОБА_5 був зобов'язаний разом з поверненням позики сплати на користь позикодавця штраф у розмірі, що дорівнює гривневому еквіваленту позики на момент її фактичного повернення. У відповідності до п. 7 договору позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року позика вважається повернутою в момент зарахування її на банківський рахунок позикодавця чи передачі її готівкою позикодавцю в межах м. Києва за адресою та в час, вказані позикодавцем, або внесення на депозит нотаріуса ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2.

У відповідності до п. 8 договору позики від 09 жовтня 2014 року факт повернення суми позики готівкою в межах м. Києва за адресою та в час, вказані позикодавцем, підтверджується розпискою позикодавця, написаної власноручно, без якої позика вважається такою, що не повернута.

Належних та допустимих доказів повернення відповідачем ОСОБА_5 суми позики за договором безпроцентної позики грошей №09- 10/14 від 09 жовтня 2014 року, відповідачем суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про ухилення відповідачем ОСОБА_5 від виконання взятих на себе зобов'язань за договорами позики і внаслідок порушення ОСОБА_5 договірних зобов'язань станом на 16 лютого 2016 року утворилась заборгованість, а саме: за договором безпроцентної позики № 12/13 від 22 грудня 2013 року заборгованість склала 4476740 гривень 77 копійок, що складається з: основний борг - 589998 гривень 20 копійок, пеня - 3876288 гривень 17 копійок, 3% річних - 10454 гривні 40 копійок та штраф за договором у сумі - 193600 гривень. За договором позики № 09-10/14 від 09 жовтня 2014 року заборгованість складає 272721 гривню 84 копійки, що складається з: основний борг 134090 гривень 50 копійок, штраф -134 090 гривень, 3% річних - 4540 гривень 84 копійки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року, виходячи з посилань відповідача ОСОБА_5 на те, що умови повернення позики в доларах США при наданні її в гривнях суперечать нормам ст. 1046 і 1049 ЦК України, оскільки умовами вказаного договору визначено отримання коштів в позику у гривнях в розмірі - 193600 гривень, що еквівалентно 22000 дол. США (п. 1 договору), а їх повернення визначено сторонами у в національній валюті України (гривнях), але в сумі, що буде еквівалентна вказаній сумі в доларах США (п. 5, п. 6 договору).

Таким чином, кошти в позику були надані в національній валюті та їх повернення також визначено у національній валюті, що свідчить про відповідність зазначених положень договору нормам ст.ст. 1046 і 1049 ЦК України.

Крім того, вказані умови договору жодним чином не суперечать вимогам ст.ст. 524, 533 ЦК України, за якими зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, але сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 04.07.2011 р. № 3-62гс11, від 07.10.2014 р. № 3-133 гс14).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7, 8 Постанови № 9 від 06 листопада 2016 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту оспорюваного договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року вбачається, що він складений у письмовій формі, як того вимагають норми ст. 1047 ЦК України, та зміст такого правочину не суперечить вимогам чинного на той час законодавства.

Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять та відповідачем № 1 суду не надано.

Отже, що передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України підстави для визнання договору № 12/13 безпроцентної позики від 22 грудня 2013 року недійсним - відсутні.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як вбачається із п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином.

Тобто, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Разом з тим, для визнання правочину удаваним суду слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі та їх дії направлені на досягнення саме між ними інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників цієї угоди.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, договір позики № 09-10/14 від 09.10.2014 року було укладено між ОСОБА_2 - відповідачем за зустрічним позовом, як позикодавцем та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 як позичальником, і справжність підписів сторонами на той час не заперечувалось та не оспорювалось.

За таких обставин посилання представника відповідача ОСОБА_5 на неотримання суми позики, вказаної в договорі, оскільки договір приховував заборгованість за відсотками, колегія суддів вважає необґрунтованими.

В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору.

У відповідності до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так суд встановив, що п. 2 договору позики №09-10/14 від 09.10.2014 р. встановлено, що позика була передана позикодавцем позичальнику - позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_5 до підписання договору, що останній підтвердив підписанням цього договору. П. 4 та 13 договору позики від 09.10.2014 р. було встановлено, що сторони свідчать, що одержання позики не пов'язано із здійсненням підприємницької діяльності будь-якої із сторін; договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній пам'яті внаслідок добровільного волевиявлення сторін, пов'язаних товариськими зв'язками. Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Тобто з договору вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні.

Отже, з наведеного вбачається, що, підписавши договір позики № 09-10/14 від 09.10.2014 р., ОСОБА_5 підтвердив факт передачі йому ОСОБА_2 зазначених в договорі позики коштів. Крім того, в силу вимог закону письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно зі ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається із ч. 2 статті 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Поряд з цим, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9 встановлено, що не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину.

Ні відповідачем ОСОБА_5, ні його представником ОСОБА_4 не було надано суду належних та допустимих доказів, що спірний договір було укладено з метою приховання іншого правочину. Сам факт підписання відповідачем ОСОБА_5 договору свідчить про отримання коштів та про дійсні наміри сторін на укладення певного правочину та спростовує його удаваність.

За таких обставин посилання представника відповідача ОСОБА_5 на неотримання суми позики, вказаної в договорі, оскільки договір приховував заборгованість за відсотками, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Крім того, суд першої інстанції надав належну оцінку показам свідка ОСОБА_10, щодо отримання коштів ОСОБА_10, їх використання та часткового повернення та не прийняв їх до уваги, оскільки не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину. При цьому, використання сум позики на потреби третіх осіб не є доказом недійсності правочину, оскільки позичальник вправі розпоряджатися отриманими в позику коштами на власний розсуд.

Ухвала про забезпечення позову як судове рішення відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України та ч. 1 ст. 14, и. 9 ст. 153 ЦПК України є обов'язковою до виконання з моменту її постановлення.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Під час розгляду справи ухвалою суду від 05 листопада 2015 року було накладено арешт на земельну ділянку за адресою: Київська область, Вишгородський район, село Нові Петрівці, масив «Ягоди», загальною площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_3. Ухвала про вжиття заходів забезпечення від 05 листопада 2015 року. вручена за адресою відповідача ОСОБА_5 13 листопада 2015 року (т.1 а.с. 79).

14 грудня 2015 року, під час розгляду справи, між відповідачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6, укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чумак Ю.П. за № 1489, тобто, під час дії судової заборони - арешту на земельну ділянку відповідач № 1 здійснив відчуження обтяженої земельної ділянки відповідачу № 2.

У спорі, що виник між сторонами, недійсність спірного правочину прямо не встановлена законом. Проте, оскільки договір дарування земельної ділянки від 14 грудня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. за № 1489, укладений всупереч судової заборони, зазначений договір дарування суперечить положенням ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 14 ЦПК України, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору дарування недійсним згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1 і ч. З ст. 215 ЦК України.

Оспорюваний договір був нотаріально посвідчений та нотаріусом було здійснено державну реєстрацію переходу права, що також тягне за собою порушення законодавства із боку нотаріуса.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. У випадках, передбачених законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 9).

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В свою чергу, п. 15,41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ №1141 передбачено, що державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування. Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Підставою для прийняття приватним нотаріусом КМНО Чумак ІО.ІІ. рішення № 27065090 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_6 був оспорюваний договір дарування. Запис № 12520180 від 14 грудня 2015 року про право власності набувача, відповідно, був внесений на підставі рішення приватного нотаріуса.

Отже, висновок суду першої інстанції про скасування рішення № 27065090 від 14 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1533 га, кадастровий № НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, є вірним, що оскільки договір дарування, яки визнано недійсним, не повинен створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4, яка діє на підставі договору про надання праової допомоги в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: