Справа № 570/4460/16-ц
Номер провадження 2/570/325/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне вул.П.Могили 24) цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

покликаючись на непогашення відповідачем заборгованості по кредитному договору, представник позивача ОСОБА_2 у поданій до суду 19 вересня 2016 року заяві просить стягнути з нього 23 717 грн. 51 коп. боргу та сплачений судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві представник позивача ОСОБА_3 просить справу слухати у їх відсутність, позов підтримує повністю, не заперечує проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач у поданих письмових запереченнях просить просить розглянути справу уйого відсутність, позов не визнає, просить відмовити у позові із-за спливу строку позовної давності. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідач у поданих письмових запереченнях стверджує, що позивач не надав доказів сплати саме ним 28 грн. 45 коп., що призвело до нібито переривання строку позовної давності.

По суті справи показав, що з 28 січня 2013 року проходив стажування у ТзОВ "ОСОБА_4 груп", де йому наказали оформити платіжну карту для зарахування заробітної плати. Про те, що це була і кредитна картка, йому стало відомо лише після отримання позову. Вважаючи, що 1 600 грн. - це нарахована заробітна плата, він її зняв і більше карточкою не користувався. Він пропрацював до 01 квітня 2013 року і для забезпечення своїх трьох малолітніх дітей, один з яких є інвалідом дитинства як дитина, що хворіє на інсулінозалежний цукровий діабет, 03 квітня 2013 року змушений поїхати до РФ, де перебував до 05 травня 2013 року. Картка залишилася у дружини, на картку були перераховані кошти і при їх знятті списано 590 грн. Оскільки йому терміново потрібні були кошти на лікування сина, він не став з цим розбиратися, а працівники А-банку пояснили йому, що це комісія за пересилку коштів.

З березня 2013 року по жовтень 2016 року до нього на адресу та телефон, вказані в заяві, жодних повідомлень не надходило, про наявність будь-яких боргових відносин з банком йому не повідомляли. Після отримання позовної заяви йому стало відомо, що відбувалося ще одне нібито погашення заборгованості по його кредитнії карточці платежом у 28 грн. 45 коп. з іншої картки у м.Дніпропетровськ, хоч на той час він також перебував у РФ, що підтверджується даними його закордонного паспорту

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як встановлено судом, між сторонами укладено кредитний договір 29 січня 2013 року на суму 1 600 грн. 00 коп. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У відповідності до розрахунку станом на 31 серпня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 23 717 грн. 51 коп., а саме:

●1 279 грн. 59 коп. - заборгованість за кредитом;

●17 685 грн. 77 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●3 521 грн. 55 коп. - заборгованість за пенею та комісією;

●500 грн. - штраф ( фіксована частина ),

●1 105 грн. 60 коп. - штраф ( процентна складова ).

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно ст.ст.1054 ЦК України за кредитним договором, зокрема, банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні вимоги ставляться ч.1 ст.1049 ЦК України.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов"язання за договором.

Щодо розміру боргу, то у відповідності до правової позиції, яка міститься у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, що згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх суддів, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Умовами даного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору. У той самий час сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності. Оскільки відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, з метою захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних осіб під час здійснення завдань цивільного судочинства у відповідності до Конституції України, суд вважає, що нарахування штрафу є зайвим.

Крім того, суд вважає за необхідне висловити свою думку з приводи заяви відповідача.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК, установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 ЦК), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Наданий банком розрахунок може бути доказом розміру заборгованості, однак не свідчить про той факт, що саме боржником внесені кошти в рахунок погашення заборгованості та не є належним доказом переривання строку позовної давності. Позивач дійшов передчасного висновку про переривання строку позовної давності, керуючись лише наданим банком розрахунком, без підтвердження квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу від 10 грудня 2013 року особисто відповідачем та визнання ним боргу, оскільки він заперечував вчинення вказаних дій. Виписка з рахунку не свідчить, що саме ОСОБА_1 сплачував заборгованість за кредитним договором, інші докази в матеріалах справи відсутні і на запит суду позивач не надані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив зі спливу строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачем (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову.

З огляду на викладене, керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

відмовити у цивільному позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.