Справа № 2-1741/11
Провадження № 2/522/4039/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою та виселення та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, законними представниками якого є ОСОБА_2 і ОСОБА_3, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод уздійсненні права користування та розпорядження квартирою та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

02.11.2004 р. ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, у якому просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою №8 по вул.Рішельєвській, 44/46 у м.Одесі та гаражем.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 20.09.2005 р. позовні вимоги ОСОБА_6 були задоволені, а саме: ОСОБА_2 був виселений з усіма проживаючими з ним особами з вказаної квартири та гаражу.

13.07.2006 р. Приморським відділом виконавчої служби зазначене рішення суду було виконано у примусовому порядку.

28.07.2009 р. ухвалою Київського районного суду м.Одеси, яка була постановлена за результатами розгляду заяви ОСОБА_2, рішення Київського районного суду м.Одеси від 20.09.2005 р. було скасовано в звязку із нововиявленими обставинами (том 2, а.с.153).

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10.09.2009 р. вказану справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси (том 2, а.с.184-185).

07.10.2010 р. ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 08.10.2010 р.(том 2, а.с.260).

ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 успадкувала квартиру№8 по вул.Рішельєвській, 44/46 у м.Одесі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013 р. (том 3, а.с.16-17).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19.02.2014 р. ОСОБА_1 було залучено до участі у справі в якості правонаступника померлого ОСОБА_6.

У звязку із викладенням ОСОБА_1 позовної заяви у новій редакції, судом залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5 і ОСОБА_4, в інтересах яких діяли їхні законні представники - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а в якості третьої особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

29.05.2014 р. за клопотанням представника позивачки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою №8 у будинку 44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі та виселеннясудом було обєднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, законними представниками якого є ОСОБА_2 і ОСОБА_3, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод уздійсненні права користування та розпорядження квартирою №7 у будинку 44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі та виселення.

Після неодноразових уточнень позовів ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження вказаними квартирами шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5із квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення та виселення ОСОБА_7 і ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з 02.04.1977 р. вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час знаходження у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.1992 р. ними була придбана квартира АДРЕСА_2, а 10.11.1994 р. на підставі договорів купівлі-продажу від 10.11.1994 р. - квартира АДРЕСА_3.

12.09.1997 р., під час перебування у шлюбі, позивачка із першим відповідачем квартиру АДРЕСА_1 продали ОСОБА_6, а 18.11.1997 р. на підставі договору дарування квартиру АДРЕСА_2 відчужили ОСОБА_8.

12.04.2002 р. після смерті ОСОБА_8 (03.10.2001 р.) ОСОБА_1 успадкувала квартиру АДРЕСА_2, а після смерті ОСОБА_6 (07.10.2010 р.) успадкувала квартиру АДРЕСА_1.

Однак, 29.04.2001 р. ОСОБА_2 самоправно шляхом зламу дверей оселився у спірних квартирах, а у подальшому оселив у них свою теперішню дружину ОСОБА_3 та двох дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.02.2014 р., залишеним без змін ухвалою ВССУ від 05.11.2014 р., усунуто перешкоди у здійснені ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою №7 у вул.Рішельєвській у м.Одесі шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2.

Проте, відповідачі до теперішнього часу без будь-яких законних підстав мешкають у належних позивачці квартирах, виселятися у добровільному порядку відмовляються, отже позивачка не має можливості користуватися належним їй майном, у звязку із чим звернулася до суду із відповідними позовами.

У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просила у задоволені позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, який також є представником ОСОБА_3, ОСОБА_5 та законним представником ОСОБА_4, проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 02.04.1977 р. позивачка і відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, а 17.03.1992 р. і 10.11.1994 р. вони купили відповідно квартири №7 та №8 по вул.Рішельєвській, 44/46 у м.Одесі, у звязку із чим ці квартири стали їхньою спільною сумісною власністю.

Отже, з 17.03.1992 р. відповідач ОСОБА_2 набув права користування квартирою №7 по вул.Рішельєвській, 44/46 у м.Одесі, а з 10.11.1994 р. квартирою №8 по вул.Рішельєвській, 44/46 у м.Одесі, як їхній співвласник.

12.09.1997 р. позивачка разом із відповідачем ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_4 Р.В., а 18.11.1997 р. квартиру №7 у цьому ж будинку подарували ОСОБА_8

Отже, 12.09.1997 р. право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 припинилося, як і припинилися усі інші права, що з нього випливають, у тому числі право користування вказаною квартирою.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28.02.2014 р., залишеним без змін ухвалою ВССУ від 05.11.2014 р., встановлені факти, які в силу ч.3 ст.61 ЦПК України,є доведеними та не підлягають судовій оцінці.

Так, вказаним судовим рішенням встановлений факт припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_6 з 18.11.1997 р., у тому числі права користування цією квартирою.

У вказаній справі судом також було встановлено, що після зміни власника квартири ОСОБА_2 права проживання у ній, з підстав передбачених законом (оренда, найом, тощо), не набув.

Крім того, судом було встановлено, що відповідачі не є та не були членами сімї власника вищевказаної квартири- Кочетовської І.Г.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про те, що відповідач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 не мають законних підстав проживати у належній позивачці квартирі АДРЕСА_7 та підлягають виселенню.

Враховуючи встановлені судовим рішенням від 28.02.2014 р. обставини, а також приймаючи до уваги те, що право проживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є похідним від права проживання їхніх батьків відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд приходить до висновку про те, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не мають законних підстав мешкати у квартирі АДРЕСА_7, а тому підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення.

12.09.1997 р. позивачка разом із відповідачем ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_9, у звязку із чим право власності та користування цією квартирою у ОСОБА_2 припинилося.

Як вбачається із акту, який було складено мешканцями будинку №44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі (том 1 а.с.185, том 2 а.с.225), після відчуження вказаної квартири, а саме: з зими 1997 року до кінця весни 2001 року в квартирах №7 та №8, які знаходяться у цьому будинку, ОСОБА_2 не мешкав.

У спірні квартири ОСОБА_2 вселився 29.04.2001 р. шляхом зламу вхідних дверей, що підтверджується актом огляду та опису майна, складеним ОСОБА_2 29.04.2001 р.(том 3 а.с.115).

У судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_10, яка пояснила, що ОСОБА_2 не припиняв мешкати у спірних квартирах навіть у той період, коли працював закордоном, оскільки періодично вона його бачила у цих квартирах, а також те, що вона була свідком того, як ОСОБА_2 не міг потрапити до спірних квартир, у звязку із чим неодноразово викликав міліцію.

Проте, коли саме ці обставини мали місце згадати не змогла. Крім того, свідок ОСОБА_10 надала свідчення про те, що ОСОБА_2 оселився в спірних квартирах шляхом зламу дверей, але особисто при цьому вона присутньою не була, звідки їй це відомо пояснити не змогла.

Суд критично оцінує показання свідка ОСОБА_10, оскільки її свідчення не відповідають обставинам, які викладені в акті, складеному мешканцями будинку №44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі (том 1 а.с.185) та акті, складеному ОСОБА_2 29.04.2001 р., на яких міститься її підпис.

Так, у акті, складеному мешканцями будинку №44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі (том 1 а.с.185), зазначено, що ОСОБА_2 з зими 1997 року до весни 2001 року в спірних квартирах не мешкав, в квартирах мешкали орендарі. Однак, у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надавала протилежні свідчення.

Крім того, свідок ОСОБА_10 памятає певні події, проте не памятає коли саме вони відбувалися, у звязку із чим, суд також не може прийняти її свідчення до уваги.

Показання свідка ОСОБА_11 суд також не може прийняти до уваги, оскільки, як пояснила свідок ОСОБА_11, при вселенні ОСОБА_2 у спірні квартири вона присутньою не була, все, що їй відомо, вона знає зі слів свого брата ОСОБА_2

Суд критично оцінує також показання свідка ОСОБА_12 оскільки, з його слів, незалежно від того, що ОСОБА_2 до 2001 року постійно працював у Російській Федерації, свідок все одно постійно бачив ОСОБА_2 як мешканця спірних квартир та будь-яких змін у його проживанні в цих квартирах не помітив. Як часто свідок бачив ОСОБА_2 у будинку, в якому розташовані спірні квартири, свідок відповісти не зміг.

Показання свідків, допитаних у цій справі, у тому числі показання ОСОБА_2, допитаного у якості свідка, стосовно того, що спірні квартири є обєднаними та були такими на момент вселення у них відповідачів, в силу ч.2 ст.59 ЦПК України, не є допустимими доказами.

Крім того, в матеріалах справи містяться достатньо інших належних та допустимих доказів, якими наявність вищезазначеної обставини спростовується, а саме Договір купівлі-продажу №3365 від 12.09.1997 р., Договір дарування серії АВА №840825 від 18.11.1997р., Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.12.2013р, Свідоцтво про право на спадщину за законом серії АЕР №616193 від 12.04.2002р .

05.05.2001 р. ОСОБА_6 звернувся до Прокурора Жовтневого району м.Одеси зі скаргою стосовно зламу, проникнення та самовільного (без його згоди) вселення ОСОБА_2 у належну йому квартиру (том 3, а.с.30). Відповіддю від 13.06.2001 р. ОСОБА_6 було рекомендовано звернутися до суду у порядку цивільного судочинства (том 3 а.с.31).

25.06.2001 р. ОСОБА_6 знов звернувся з відповідною заявою до УВБ ГУБОЗ МВС України (том 3 а.с.32), на що 11.07.2001 р. йому була дана відповідь про направлення заяви до ОМУ УМВС України в Одеській області для прийняття рішення (том 3 а.с.33).

З матеріалів справи також вбачається, що з приводу незаконного вселення ОСОБА_2 до спірних квартир ОСОБА_6 звертався й до інших компетентних органів/посадових осіб (том 3 а.с. 34-37).

Судом також встановлено, що на момент вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_8, зазначена квартира була передана ОСОБА_6 в оренду сімї Бахуринських, що підтверджується розпискою від 03.05.2001 р. та договором оренди житлової площі від 24.09.1999 р. Ці обставин було визнано у судовому засіданні й відповідачем ОСОБА_2

З огляду на вищевикладене, суд також критично оцінює показання ОСОБА_2, допитаного в судовому засіданні у якості свідка, стосовно того, що він оселився у квартиру АДРЕСА_8 зі згоди її власника ОСОБА_6

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 та інші відповідачі оселилися у квартирі АДРЕСА_9 самоправно, без згоди на те її власника.

Суд критично ставиться до доводів відповідача ОСОБА_2 та його представника стосовно того, що ОСОБА_2 оселився у квартиру АДРЕСА_9 як член сімї власника та має житловий сервітут (право користування чужою річчю).

Так, статтею 64 ЖК УРСР визначено які саме особи належать до членів сім'ї власника будинку (квартири).

Зокрема, у ч.2 вказаної статті зазначено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Квартира АДРЕСА_8 на момент вселення до неї відповідачів належала ОСОБА_6 (батьку позивачки) на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.1997 р.

У розумінні ст.64 ЖК УРСР відповідачі не є та не були членами сімї власника (ОСОБА_6В.), а тому гарантії, визначені ст.156 ЖК УРСР, на відповідачів не розповсюджуються.

Із матеріалів справи вбачається, що після припинення права власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру та права користування нею, після зміни власника цієї квартири відповідач ОСОБА_2 права проживання у цій квартирі з підстав, передбачених законом (оренда, найом тощо) не набув, як і не набули його й інші відповідачі, які є членами сімї ОСОБА_2

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

В силу ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Неправомірні дії відповідачів, що полягають у самоправному зайнятті належної ОСОБА_1 квартири, порушують право позивачки щодо володіння та користування цією квартирою, тому, у відповідності до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, її порушене право підлягає судового захисту шляхом виселення відповідачів із зазначених квартир без надання іншого житла.

Таким чином, суд вважає, що з метою захисту порушеного права позивачки необхідно прийняти рішення про усунення перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою №8 у будинку 44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (1998 р.н) та ОСОБА_4 (2006 р.н.) з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення, а також усунення перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою №7 у будинку 44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), в інтересах якого діють його законні представники - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, з квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою №8 у будинку 44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (1998 р.н) та ОСОБА_4 (2006 р.н.) в інтересах якого діють його законні представники - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою №7 у будинку 44/46 по вул.Рішельєвській у м.Одесі шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1), в інтересах якого діють його законні представники - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, з квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: 30.03.17