Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/6935/16 Головуючий у 1 інстанції: Пономаренко Л.Е.
Провадження № 22-ц/778/1090/17 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
УХВАЛА
30 березня 2017 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Гончар М.С.
при секретарі: Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у 1979 році при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан в нього було виявлено гіпертонічну хворобу ІІ ст., ступінь 3, ризик 3, гіпертрофія лівого шлуночку. Прогресуюча дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст. в обох басейнах, вестибулярний, невротичний синдроми, лівостороння пірамідна недостатність. Церебральний атеросклероз ІІІ ст. ДДПП, люмбалгія. У зв`язку із отриманими захворюваннями порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві функції, навички та бажання, не має можливості працювати, відчуває себе втраченим для суспільства та родини, що є психотравмуючими факторами, які завдають йому моральних страждань.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив спра-

ву згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Вказана стаття 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлює судовий порядок розгляду справ про захист їх прав, передбачаючи, серед іншого, можливість відшкодування моральної шкоди, але не встановлює підстави та порядок для задоволення такої вимоги.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду N 5 від 25 травня 2001 року, N 1 від 27 лютого 2009 року) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних вимог відповідальності, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що моральна шкода йому спричинена через отримання травми в зв`язку з проходженням військової служби. Зазначає, що від травми у нього розвинулись хвороби та погіршився стан здоров`я, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, працювати, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових доказів.

Частина 1 статті 58 ЦПК України передбачає, що належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу на території Республіки Афганістан в період з 1979-1980р.р., тобто в період, коли там велись бойові дії, що підтверджується копіями військового квітка, довідки Мелітопольського об`єднаного військового комісаріату Міністерства Оборони України від 12.10.2016./а.с.9,12/
Згідно виписки із історії хвороби № 3685 ОСОБА_1 знаходився в кардіологічному відділенні з 22.06.2012 по 04.07.2012р. з діагнозом - гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 3, гіпертензивне серце, СН І ст. ІІ ФК NYНА. Ризик 4 (дуже високий). Гіпертензивна енцефалопатія ІІ ст., легка координаторна недостатність./а.с.11/
Згідно копії витягу із медичної картки № 736 стаціонарного хворого в поліклініку за місцем проживання 04.02.2013р. госпіталізований ОСОБА_1 , якому встановлено діагноз основний: гіпертонічна хвороба ІІ (гіпертрофія міокарда ЛШ); артеріальна гіпертензія ІІІ ст. високий кардіоваскулярний ризик. Діагноз супутний: діастаз прямих м`язів живота. Дискуляторна енцефалопатія ІІ змішаного ґенезу з вестибуло-атактичним синдромом. Двостороння сенсоневральна туговухість І ст. Початкова катаракта ОИ ангіопатія сітківки змішаного ґенезу ОИ. Остеохондроз поперекового відділу хребта. Дата виписки 20.02.2013р. /а.с.13/
Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 554 від 13.02.2015 в поліклініку за місцем проживання 24.01.2015р. госпіталізований ОСОБА_1 з діагнозом основним: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз; СН ІІ-А ст. Артеріальна гіпертензія ІІ ст. Супутній діагноз: дискуляторна енцефалопатія ІІ з вестибуло - атактичним синдромом, цефалгією, астено-невротичним синдромом. Хронічний гастродуоденіт, ст. ремісії. Остеохондроз хребта з корінцевим больовим синдромом. Вогнищевий ксероз. Аденома простати І ст. Сечокислий діатез./а.с.14/
Будь-яких даних про отримання ОСОБА_1 в період з 1979-1980рр. контузій, травм, каліцтва в медичних документах не зазначено.
Проаналізувавши всі надані позивачем медичні документі, суд обґрунтовано визнав, що ОСОБА_1 почав звертатись до лікарів з 2012 року зі скаргами на головний біль, підвищення артеріального тиску, зниження зору та слуху, слабкість, тощо. З його слів, які відображені в виписних епікризах, хворим вважає себе то з 1985 року, то з 2008 року, коли почав підвищуватись артеріальний тиск. Лікувався стаціонарно та амбулаторно.
Згідно витягу з протоколу № 666 від 10.04.2012, захворювання колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 : гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 3, ризик 3, гіпертрофія лівого шлуночку. Прогресуюча дисцикуляторна енцефалопатія ІІІ ст. в обох басейнах, вестибулярний, невротичний синдроми, лівостороння пірамідна недостатність. Церебральний атеросклероз ІІІ ст. ДДПП, люмбалгія, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії /а.с.15/.
Але у військовому квитку відсутня інформація, що з лав Радянської Армії позивач звільнився за станом здоров`я через вищезазначені хвороби.
З трудової книжки позивача вбачається, що після звільнення з лав Радянської Армії 20.11.1985р. він був прийнятий на роботу літейщиком в цех магнієвого лиття на завод, потім
його переведено на посаду плавильника цього цеху, яка відноситься до шкідливого виробництва. За записами трудової книжки вбачається, що позивач пропрацював з 1985р. по 09.03.2011р. у шкідливих умовах праці, а його посада відносилась до Списку № 1.

Лікуватись від захворювань, зазначених у наданих виписках з історій хвороб, позивач почав лише з квітня 2012р., відтак, є недоведеним, що погіршення стану його здоров`я відбулось через здобуті під час участі в бойових діях у 1979-1980рр. загальні захворювання, а не внаслідок його праці на шкідливому виробництві.
Крім того, у позивача через вказані захворювання не відбулось стійкої втрати працездатності, оскільки відповідного висновку МСЕК у нього не мається. Тому само по собі стаціонарне лікування від захворювань, які носять загальний характер, двічі у 2012р., один раз у 2013 році та 1 раз у 2015р. по два тижні, не дає підстави для висновку про стійкі розлади, які спричиняють моральну шкоду.
Зважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі позивач фактично повторює обставини, викладені в позовній заяві, які суд ретельно та всебічно встановив, надавши правильну оцінку усім наявним у справі документам. Тому колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, яка підлягає відхиленню у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 січня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Маловічко С.В.
Судді: Кочеткова І.В.
Гончар М.С.