Справа № 316/1751/16-ц
Провадження № 2/316/170/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

"10" березня 2017 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Капустинського М.В.,

секретаря судового засідання: Терещенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Енергодар цивільну справу за позовною заявою Виконавчого комітету Енергодарської міської ради Запорізької області як органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей, який діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий комітет Енергодарської міської ради як орган опіки та піклування в особі служби у справах дітейзвернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить суд:

позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у відношенні її малолітньої дитини - сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2;

передати малолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 виконавчому комітету Енергодарської міської ради як органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей, для подальшого влаштування.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка по справі є матір'ю малолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який з 13.05.2016 року взятий на облік служби у справах дітей Енергодарської міської ради як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах. Позивач вважає, що відповідачка неналежно виконує свої батьківські обов'язки, що виражається у недотриманні режиму харчування та відпочинку дитини, невихованості дитини. Зі слів близьких родичів: бабусі та тітки дитини, відповідачка грубе ставиться до сина та часто залишає його зі сторонніми особами. Тітка дитини - ОСОБА_3, повідомляла позивача, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де мешкала відповідачка з дитиною, збираються сторонні люди, які вживають алкогольні та наркотичні засоби, відсутня приготовлена їжа та продукти харчування, у квартирі безлад, вибити шибки, на підлозі скло. Матері був наданий строк для створення належних житлово-побутових умов для дитини. З 07.11.2016 року відповідачка з дитиною не проживають за місцем мешкання, зв'язок з близькими родичами не підтримує. Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов'язків.

У судове засідання з'явились: представник позивача - головний спеціаліст служби у справах дітей ЕМР Ситник Людмила Іванівна, яка діє на підставі довіреності (а.с.47), відповідачка ОСОБА_2, представник відповідачки - адвокат Сірко Людмила Петрівна, яка діє на підставі Доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с.29).

Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримала на підставах, викладених в позові та наполягала на його задоволені.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. Відповідачка пояснила, що любить свою дитину та не бажає з ним розлучатися. На даний час вона уклала шлюб з ОСОБА_6 та проживає без реєстрації разом з чоловіком за адресою: АДРЕСА_2. Її чоловік є біологічним батьком малолітнього ОСОБА_1, який виявив бажання забрати її та сина за місцем свого мешкання у с. Максимівка, тому вона забрала сина та виїхала з м. Енергодар та саме з цієї причини син не відвідує дитячий садочок. Просить суд не позбавляти її батьківських прав відносно її єдиного улюбленого сина, в подальшому запевнила суд, що буде ще більше приділяти уваги сину.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов наступних висновків:

Так, судом встановлено, що відповідачка по справі є матір'ю малолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.3). Відповідачка засуджена 06.03.2013 року Енергодарським міським судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України до п'яти років одного місця позбавлення волі та відбувала призначене покарання у Чорноморській виправні колонії ДПСУ в Одеській області. Дитина - ОСОБА_1, народився під час відбування відповідачкою покарання. На підставі ст.83 КК України, відповідачка звільнена від відбування покарання до досягнення її дитиною трирічного віку та після звільнення проживала за місцем реєстрації: АДРЕСА_1.

В матеріалах справи наявні акти обстеження умов проживання (а.с.9,13,14), відповідно до яких встановлено, що умови проживання дитини несприятливі для розвитку та виховання та відповідачка не придяляє дитині належної уваги. Виконавчим комітетом як органом опіки та піклування в особі служби у справах дітей, 17.11.2016 року складений Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 (а.с.16), проте на думку суду даний Висновок є передчасним, оскільки він зроблений без повного з'ясування ставлення відповідачки до дитини.

Відповідачка не проживає за місцем реєстрації. На момент відібрання дитини, відповідачка проживала без реєстрації разом з сином за адресою: вул.Шевченка, б.24 в с.Максимівка Вільнянського району Запорізька область. Той факт, що відповідачка виїхала з м. Енергодар разом зі своїм сином, підтверджує небайдуже ставлення відповідачки до свого малолітнього сина та бажання турбуватися про нього.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Максимівської сільської ради Запорізької області №32 від 13.12.2016р. Про негайне відібрання дитини у матері (а.с.34), малолітній ОСОБА_1 був відібраний від своєї матері - відповідачки та переданий до КЗ «Оріхівський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» ЗОР (а.с.33). Відібрання дитини відбулося, в той момент, коти ОСОБА_2 була відсутня. Дане рішення виносилося без участі відповідачки та без з'ясування усіх обставин, таких як відношення матері до дитини, і взагалі, не з'ясовано, чи дійсно мали місце факти викладені у даному рішенні, на підставі яких дитина була відібрана. На думку суду, рішенням Виконавчого комітету Максимівської сільської ради про негайне відібрання дитини, відповідачка була позбавлена права на спростування цих фактів або можливості виправдатись, якщо це дійсно мало місце.

На даний час відповідачка уклала шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.50) та проживає без реєстрації разом з чоловіком за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується відповідною довідкою № 784 від 23.12.2016р. (а.с.48). Відповідачка стверджує, що її чоловік є біологічним батьком малолітнього ОСОБА_1 та він виявив бажання забрати свою родину за місцем свого мешкання у с. Максимівка.

В судовому засіданні були допитані в якості свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Так, свідок ОСОБА_7 в судовому засідання пояснила, що є рідною сестрою відповідачки. Відповідачка разом з сином ОСОБА_1 проживала за адресою АДРЕСА_1. За даною адресою неодноразово викликалися поліція та соціальні служби. Відповідачка вживала алкогольні напої, в квартирі постійно знаходилися сторонні люди.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що чоловік відповідачки ОСОБА_6 її двоюрідним братом. Відповідачка проживає з ним у с. Максимівка, де вони спільно ведуть господарство. ОСОБА_8 часто буває у них вдома та стверджує, що відповідачка любить свого сина, дитина завжди доглянута. Також зазначила, що їй не відомо який спосіб життя вела відповідачка в м. Енергодар, та у селі де вона мешкає з її братом вона веде нормальний спосіб життя та сказати про відповідачку нічого поганого не може.

Згідно абзацу 2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і грунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Згідно з ч.1 ст.151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною 8 ст.7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, встановлені ст. 166 СК України, як для матері (батька), так і для дитини.

З вищезазначеного випливає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, висновок Органу опіки та піклування суд вважає передчасним та таким, що не відповідає інтересам малолітньої дитини, яка позбавляється можливості мати повну сім'ю, проживаючи разом не тільки з біологічною матір'ю, але й з батьком, які висловлюють бажання брати участь у вихованні своєї дитини.

З викладено вбачається, що в судовому засіданні не був доведений той факт, що родинний зв'язок між матір'ю ОСОБА_2 та її малолітньою дитиною ОСОБА_1 - втрачений, а також, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов'язків, на що посилався позивач.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Крім того, статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Заява N 39948/06), встановлено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки та піклування на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні даного питання.

Відповідно до ст.ст. 10, 57, 60 ЦПК України, суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 212 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши усі наявні докази по справі в їх сукупності, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд вважає, що позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини не буде відповідати меті цього заходу, яка полягає передусім у захисті інтересів дитини.

На думку суду, позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітнього сина ОСОБА_1 у даному випадку є не доцільним, оскільки відповідачка приймає активну участь у вихованні дитини, виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Однак, суд наголошує відповідачу ОСОБА_2, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а тому відповідачу необхідно у повному обсязі виконувати свої батьківські обов'язки, оскільки у випадку ухилення нею від їх виконання у майбутньому вона може бути позбавленою батьківських прав.

Судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

Керуючись Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, Конвенцією ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року, ст.ст.7,19,151 СК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог позовної заяви - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Запорізької області через Енергодарський міський суд Запорізької області протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення буде виготовлено 14.03.2017 року.

Суддя: М. В. Капустинський