У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю Гарголь В.В., ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 22 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 22 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди - відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 покликався на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що суд першої інстанції не повно дослідив письмові докази, відео докази та покази свідків у справі та дійшов хибного висновку про те, що з досліджених у судовому засіданні відео та фото вбачається розміщення біля люку напису «на скло не давити». Таким чином в судовому засіданні не здобуто доказів, що саме розбитий люк мав призначення аварійного для використання пасажирами в якості виходу тільки у випадку небезпеки.

Звертав увагу на те, що позивачем до матеріалів справи долучено довідку про переобладнання автомобіля, видану на основі Протоколу контрольних випробувань автобуса загального призначення (пасажирського до 22 пасажирів) ПВ-1 №ПП-0097/12 від 07.02.2012 року у якій зазначено, що автобус обладнано аварійним люком, що відповідає вимогам.

Доводив, що позивачем повністю доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача (виламування люку автобуса) з фактично заявленою шкодою (зруйнованим люком в автобусі). Ці обставини підтверджені відеозаписом долученим до матеріалів справи, а також підтверджено поясненнями свідків, які судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги.

З цих підстав просив рішення Рівненського міського суду від 22 листопада 2016 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник ОСОБА_3 адвокат Гарголь В.В. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 є фізичною особою підприємцем та діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію НОМЕР_2 від 21.08.2008 року та отримує прибуток від перевезення пасажирським транспортом. У його власності знаходиться транспортний засіб марки Мерседес Спринтер д.н.з. НОМЕР_1, яким він та його наймані працівники здійснюють пасажирські перевезення за маршрутом Рівне-Київ-Рівне.

29 липня 2015 року належний позивачу автобус, перебував в рейсі під керування водія ОСОБА_4, де під час руху автобуса, ОСОБА_2 відкрив верхній люк, скло в якому тріснуло та посипалось в салон та на відповідача. Оскільки ОСОБА_2 добровільно відмовився відшкодувати заподіяну шкоду, то ОСОБА_3 в червні 2016 року звернувся до суду до нього з позовом про відшкодування завданої шкоди.

Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до роз'яснень даних в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Допитавши свідків в справі та дослідивши подані докази в суді не було встановлено, що саме розбитий люк мав призначення аварійного для використання пасажирами в якості виходу тільки у випадку небезпеки. Скло з розбитого люка, на якому начебто містився відповідний напис не оглядався та позивачем не збережений, а тому за таких обставин пояснення зацікавлених осіб з цього приводу, зокрема водія та перевізника не можуть бути взяті до уваги. Біля люка міститься інший напис «На скло не давити» (а.с.58), що прямо не вказує на заборону його використання для вентиляції салону, що й було зроблено пасажиром ОСОБА_2 Тобто неправомірність його дій наданими позивачем доказами не підтверджується.

Крім того, як випливає з п.32, 40, 145, 159 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту затверджених постановою КМУ від 18 лютого 1997 року № 176 (у редакції постанови від 26 вересня 2007 року № 1184), забороняється надання послуг з перевезення пасажирів з використанням автобусів, переобладнаних з транспортних засобів іншого призначення, за відсутності протоколів випробувань таких автобусів на відповідність вимогам правил Європейської економічної комісії № 43 (перевірка маркування безпечного скла);за договором перевезення пасажира автобусом перевізник зобов'язується безпечно перевезти пасажира до пункту призначення; перевізник зобов'язаний: забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів; пасажир автобуса має право: на безпечне і високоякісне перевезення;

Колегія суддів погоджується, що дії ОСОБА_2 по відкриванню скляного люка не були неправомірними, а були викликані не забезпеченням перевізником належних комфортабельних умов перевезення, зокрема, щодо температурного режиму в салоні під час поїздки та порушенням прав пасажира, як споживача послуг щодо безпечного та високоякісного перевезення.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Щодо стягнення моральної шкоди, з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції зазначив, що згідно п.5 Постанови Пленуму ВС України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» роз'яснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то судам необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в суді позивач належними та допустимими доказами не довів, що дії ОСОБА_2 є неправомірними, то місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

За таких обставин рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313-315, 317, 324,325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук