АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Литвинюк І.М.

секретар Скакун К.В.

за участю апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника Кам`янської дитячо-юнацької спортивної школи Бишки Ф.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кам`янської дитячо-юнацької спортивної школи до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року Кам`янська дитячо-юнацька спортивна школа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно розпорядження Чернівецької обласної організації ВФСТ «Колос» АПК України №8 від 16 липня 2013 року було звільнено з посади директора Кам`янської дитячо-юнацької спортивної школи Глибоцької районної організації ВФСТ «Колос» ОСОБА_4 з 16 липня 2013 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.11.2013 року розпорядження про звільнення ОСОБА_4 було визнано незаконним та поновлено його на попередній роботі зі стягненням 500 гривень моральної шкоди.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 03.12.2014 року на користь ОСОБА_4 стягнуто із Кам`янської ДЮСШ середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.07.2013 року по 26.10.2014 року в сумі 40625,93 грн, а рішенням Глибоцького районного суду від 30.12.2014 року на користь ОСОБА_4 із Кам`янської ДЮСШ стягнуто

___________________________________________________________________

22ц/794/87/2017 р. Головуючий у І інстанції Яківчик І.В.

Категорія: 30 Суддя-доповідач Владичан А.І.

також середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6957,07 грн.

Стягнуті суми були повністю виплачені ОСОБА_4

Позивач просив стягнути із ОСОБА_1, який приймав незаконне розпорядження про звільнення ОСОБА_4 з роботи, на його користь 47583 грн в якості відшкодування нанесеної шкоди.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Кам`янської дитячо-юнацької спортивної школи 47583 грн матеріальної шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника. Вирішено питання щодо судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, неповно з'ясовані обставини справи, рішення є незаконним та необґрунтованим.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Свої доводи мотивує тим, що під час розгляду справи Глибоцьким районним судом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд в порушення вимог процесуального закону не залучив його до участі в справі як службову особу, яка приймала рішення про звільнення з роботи ОСОБА_4, що істотно вплинуло на його права. Так, ОСОБА_4 працював на посаді директора Кам`янської ДЮСШ як сумісник, повинен був працювати у вільний від роботи час не більше чотирьох годин на день, проте в порушення вимог трудового законодавства ОСОБА_4 сам собі вів облік робочого часу в Кам`янській ДЮСШ в повному обсязі, нараховував собі заробітну плату за нібито відпрацьований повний робочий час, чого не було враховано судом при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказує, що обов'язок відшкодувати підприємству, установі, організації матеріальну шкоду службовою особою наступає у випадку, якщо присуджена працівнику судом матеріальна шкода відшкодована йому саме цим підприємством, установою, організацією.

Разом з тим, в судовому засіданні досліджувалися фінансові документи на виплату ОСОБА_4 присуджених Глибоцьким районним судом грошових коштів, з яких вбачається, що зазначені кошти ОСОБА_4 виплачені не Кам`янською ДЮСШ, а Глибоцькою районною організацією ВФСТ «Колос», що не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Крім того, зазначає, що позивач звернувся до суду з указаним позовом з пропуском строку, передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Вважає, що Кам`янській ДЮСШ не наділена повноваженнями відповідно до ст.ст. 3, 21, 130, 134, 233 КЗпП України на звернення до суду про стягнення з винної у звільненні працівника службової особи матеріальної шкоди, заподіяної цією службовою особою, оскільки в даному випадку службова особа, яка приймала рішення про звільнення працівника, є одночасно і уповноваженою власником особою.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішеннями суду, що набрали законної сили та згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення, встановлено вину відповідача у незаконному звільненні ОСОБА_4, що відповідно до ст. 237 КЗпП України покладає на голову Чернівецької обласної організації ВФСТ «Колос» АПК України ОСОБА_1 як службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов'язок відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу у зв'язку з оплатою цьому працівнику часу вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що розпорядженням голови Чернівецької обласної організації ВФСТ «Колос» АПК України ОСОБА_1 № 8 від 16 липня 2013 року (а.с.4) було звільнено з посади директора Камянської ДЮСШ Глибоцької районної організації ВФСТ «Колос» ОСОБА_4 за ст. 43/1 КЗпП України з 16 липня 2013 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2013 року (а.с. 8-10), яке набрало законної сили, було визнано незаконним розпорядження Чернівецької обласної організації ВФСТ «Колос» АПК України № 8 від 16 липня 2013 року «Про звільнення з посади директора Кам`янської ДЮСШ ОСОБА_4» та поновлено останнього на роботі в Камянській ДЮСШ Глибоцької районної організації ВФСТ «Колос» на посаді директора.

Рішенням Глибоцького районного суду від 03 грудня 2014 року (а.с. 14-17), яке набрало законної сили, на користь ОСОБА_4 стягнуто із Камянської ДЮСШ середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40625, 93 грн, а рішенням Глибоцького районного суду від 30 грудня 2014 року (а.с. 18-21), яке також набрало законної сили, на користь ОСОБА_4 із Камянської ДЮСШ стягнуто також середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6957,07 грн.

Стягнуті суми в загальному розмірі 47 583 грн були повністю виплачені ОСОБА_4, що підтверджено що підтверджується довідками № № 18 і 19 від 15.11.2016 року та іншими фінансовими документами (а.с. 81-88).

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Так, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (п. 8 ч. 1 статті).

Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Крім того, із змісту с. 237 КЗпП України випливає, що керівника, винного у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, затримці виконання рішення при переведенні на роботу можливе і без заяви на це підприємства або його вищестоящої організації.

Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 11 листопада 1992 року (з подальшими змінами) при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками №14 від 29 грудня 1992 року (з подальшими змінами) застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на

увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Фактичні обставини звільнення головою Чернівецької обласної організації ВФСТ «Колос» АПК України ОСОБА_1 директора Камянської ДЮСШ Глибоцької районної організації ВФСТ «Колос» ОСОБА_4 із порушенням закону встановлено рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 листопада 2013 року, яке набрало законної сили.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що при розгляді справ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Глибоцьким районним судом Чернівецької області в порушення вимог процесуального закону його не було залучено до участі у розгляді справ як службову особу, яка приймала рішення про звільнення з роботи, що вплинуло на його права.

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України).

Зазначені рішення суду апелянтом не оскаржувалися, набрали законної сили, а тому встановлені судом факти не можуть оспорюватися у даному процесі та бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що обов'язок відшкодувати підприємству, установі, організації матеріальну шкоду службовою особою наступає у випадку, якщо присуджена працівнику судом матеріальна шкода відшкодована йому саме цим підприємством, установою, організацією, проте ОСОБА_4 кошти виплачені не Кам`янською ДЮСШ, а Глибоцькою районною організацією ВФСТ «Колос».

Як вбачається з довідок Кам`янської ДЮСШ № 18 та №19 від 15 листопада 2016 року, №14 від 24 січня 2017 року, меморіальних ордерів (а.с. 81-88) саме школою було виплачено ОСОБА_4 присуджений середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилання апелянта на те, що позивачем пропущено передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України річний строк звернення до суду з позовом про стягнення з нього як службової особи матеріальної шкоди є помилковими, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання в повному обсязі перед потерпілим; регрес застосовується після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання (ч. 6 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до чч. 3,4 с. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Як роз'яснено у пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками №14 від 29 грудня 1992 року, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або

уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або

уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, частина заробітної плати за вимушений прогул в сумі 49625,93 грн було перерахована на вкладний рахунок ОСОБА_4 25 грудня 2014 року, а інша частина цієї ж зарплати в сумі 6957,07 грн - 27 березня 2015 року, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 81, 84).

Оскільки часом остаточної виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 47583 грн ОСОБА_4 є 27 березня 2015 року, а з позовом позивач звернувся 11 березня 2016 року, то висновок суду про те, що позивачем не пропущено строк для звернення до суду з указаним позов є вірним та ґрунтується на законі.

Безпідставними є також посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що Кам`янська ДЮСШ не наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом, оскільки в результаті саме його як службової особи винних дій, що призвели до незаконного звільнення директора Кам`янської ДЮСШ ОСОБА_6 та, відповідно, заподіяння шкоди зазначеній установі у зв'язку з оплатою часу вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: