Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 511/1303/16-ц

Номер провадження: 2/511/32/17

05 квітня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Іванова О. В.,

за участю секретаря судового засідання Кабатової Н.П.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області про скасування постанови виконавчої служби від 31.01.2013р. про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, скасування права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку та зобовязання зареєструвати право власності та внести відповідні дані у реєстр права власності, -

В С Т А Н О В И В:

В червня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області про скасування постанови виконавчої служби від 31.01.2013р. про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, скасування права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку та зобовязання зареєструвати право власності та внести відповідні дані у реєстр права власності

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області від 31.01.2913 року про передачу майна - земельної ділянки №162, площею 0,060 га, кадастровий номер :01:002:0390, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, яка розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області СТ «Мрія-3» стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу; скасувати право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку; визнати право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1; зобовязати реєстраційну службу зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на зазначену ділянку та зобовязати управління земельних ресурсів внести в реєстр дані про право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, з урахуванням уточненої позовної заяви від 28.11.2016р. (т. 1 а.с. 219-220).

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він є власником земельної ділянки № 162, площею 0,060 га, у межах згідно планом, яка розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області СТ «Мрія-3».Право власності на земельну ділянку підтверджується договором купівлі-продажу від 18.04.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Роздільнянського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрованим в реєстрі за № 1288. Крім того вказане підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 3853807 від 18.04.2007р., договір зареєстрований у Державному реєстрі правочинів 18.04.2007р. за № 2034617. Відповідач ОСОБА_2 продав позивачу земельну ділянку і з цього моменту його право власності припинилося. Позивач став новим власником і до сьогодні ним залишається, адже земельну ділянку він не відчужував та такого наміру не має. Надалі позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_2 постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2009 року був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В результаті скоєного ДТП автомобілю ОСОБА_3 були надані механічні ушкодження, тому суд постановив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахування всіх стягнень 60278,16грн. Вказане рішення суду було звернуто до виконання та в результаті виконавчих дій державним виконавцем ВДВС Роздільнянського РУЮ було звернуто вказану земельну ділянку № 162, площею 0,060 га, яка розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області СТ «Мрія-3» в рахунок вказаного боргу. На думку позивача, стягнення було звернуто на майно, яке не належало боржнику ОСОБА_2 Тобто на момент проведення вказаних виконавчих дій ОСОБА_2 не мав права власності на вказану земельну ділянку, а ОСОБА_3 отримав у власність земельну ділянку, власником якої є позивач. Про порушення своїх прав позивач дізнався коли побачив на паркані своєї ділянки оголошення про продаж, яке містило контактні телефони ОСОБА_3 Крім того, зазначав, що ОСОБА_2 не повідомив виконавчу службу про зміну власника спірного майна, а в реєстрі права власності на нерухоме майно з невідомої позивачу причини, не було даних про те, що він є власником ділянки. Після передачі земельної ділянки ОСОБА_3, борг ОСОБА_2 був повністю погашений. ОСОБА_2 не міг не знати про дії виконавця, адже всі документи надсилаються рекомендованими листами з повідомленням про вручення. Просив позов задовольнити у повному обсязі, оскільки його права як власника порушені.

Представник позивача ОСОБА_5, яка діяла за довіреністю, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердив фактичні обставини позову, наполягала на їх задоволенні та суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником спірної земельної ділянки, що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.04.2007 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_2 Зазначала, що вказаний договір купівлі-продажу посвідчений нотаріально та зареєстрований в книзі правочинів, що відповідає діючому на той час законодавству, оскільки визначення обовязкової державної реєстрації переходу права власності, відбулася пізніше, тому ОСОБА_1 правомірно володіє вказаним майном. Зазначала, що позивач подавав документи про внесення своїх прав власності до державного реєстру, але реєстр було зломано та позивача вилучили з цього реєстру. Також вказувала, що позивач користується вказаною земельною ділянкою, вступив до ГО С/М «Автін» та сплачує членські внески. Оскільки на момент проведення виконавчих дій, ОСОБА_2 власником вказаної земельної ділянки не був, тому державний виконавець не мав права звернути стягнення на майно, яке не належало боржнику. З урахуванням вищевикладеного просила позов задовольнити у повному обсязі.

В подальші судові засідання, призначені на 25.01.2017р., 06.03.2017р., 05.04.2017р. представник позивача ОСОБА_5 не зявилася, будучи належним чином сповіщена, надавала заяви з проханням розгляду справи без її участі так і без участі позивача по наявним в справі доказам.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 28.07.2016р позовні вимоги підтримав та вказував, що він дійсно продав ОСОБА_1 вказану земельну ділянку, про зазначене також сповіщав державного виконавця під час проведення виконавчих дій, але його слова до уваги не прийняли, тому вважав, що позов підлягає задоволенню. В подальші судові засідання жодного разу не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання зявився один раз, позов не визнав, будь-яких заперечень суду не надав, попросив термін для ознайомлення з матеріалами справи, надав письмові документи та в подальшому в судові засідання не зявився жодного разу, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача - державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області, в судове засідання також не з'явився, будучи належним чином сповіщеним, надав суду листа з проханням слухати справу без участі представника та просив в задоволенні позову відмовити, оскільки з боку державних виконавців будь-яких порушень чинного законодавство припущено не було.

Остаточно справа розглянута без участі всіх осіб.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Системний аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Крім того, у відповідності до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України).

З огляду на вищевказане, судом, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, в судових засіданнях 28.07.2016р. та 22.12.2016року розяснювалося сторонам (у тому числі представнику позивача) положення ст.ст.10, 11, 57-61 ЦПК України, пропонувалося представнику надати допустимі й належні докази на підтвердження своїх вимог, у в звязку з чим представником позивача заявлялися клопотання про необхідність оголошення перерви для надання доказів по справі. Судом вказані клопотання задовольнялися та оголошувалася перерва, витребувалися докази.

Але, в судові засідання, призначені на 25.01.2017р., 06.03.2017р., 05.04.2017р. представник позивача не зявився та будь-яких додаткових доказів суду не надав.

Таким чином, позивач та його представник, на протязі всього слухання справи в суді майже 8 місяців, обравши процесуальну позицію, викладену в заяві від 04.04.2017р. про розгляд справи за відсутністю представника, не надали суду належні та допустимі докази на обрунтування своєї позиції, підставу та предмет позову не змінили, через що на них покладаються можливі негативні наслідки по розгляду справи по суті.

Суд вважає, що позивач в даному випадку самостійно розпорядився своїми правами щодо доведення суду тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Так, звертаючись з вказаним позовом до суду ОСОБА_1 посилався, що на момент проведення виконавчих дій ОСОБА_2 не мав права власності на вказану земельну ділянку, оскільки остання йому вже не належала та на обгрунтування посилався на договір купівлі-продажу від 18.04.2007 року, зазначаючи це єдиною фактичною обставиною для визнання його власником спірної земельної ділянки.

Судом вказані посилання позивача були перевірені та встановлено, що дійсно 18.04.2007 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 придбав земельну ділянку № 162, яка розташована в СТ «Мрія-3», площею 0,060га, яка розміщена на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району, та належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 260034, виданого 24.12.2004р. Роздільнянської РДА (т. 1 а.с. 8, 9).

Вказаний договір купівлі-продажу від 18.04.2007 року був посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 1288 та в реєстрі правочинів за № 2034617 (т. 1 а.с. 8, 12).

При цьому відомості про актуального власника ОСОБА_1 в Державний акт внесені не були та державна реєстрація вказаного права власності за ним не проводилася.

На думку представника позивача, викладену в письмових поясненнях (т.1 а.с. 231-241) ОСОБА_1 правомірно був єдиним законним власником вказаної ділянки, оскільки діюче законодавство на той час не повязувало виникнення права власності на земельну ділянку з її обовязковою державною реєстрацією.

Але, згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 125 ЗК України (діючу станом на 18.04.2007 року ) було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; приступати до використання земельної ділянки до одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Частиною 1 статті 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, форми яких затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні норми закріплені і у ст. 657 ЦК України, згідно якої договір купівлі-продажу земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Згідно вказаної правової позиції за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Також, судом критично оцінені твердження представника позивача про набуття прав на земельну ділянку саме з дня укладення та реєстрації правочину щодо їх придбання, тому що відносно набуття права власності на земельні ділянки діє спеціальна правова норма, яка пов'язує момент виникнення речового права виключно із здійсненням державної реєстрації таких прав.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, що в даному випадку здійснено не було, тому відповідно, позивач не набув у встановленому законом порядку право власності на нього, тому і відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала земельна ділянка, кадастровий номер :01:002:0390, загальною площею 0,0600га, яка розташована на території Єгорівької сільської ради Роздільнянського району, СТ «Мрія-3», ділянка № 162, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 260034, виданого 24.12.2004 року Роздільнянською РДА, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на праві власності на землю та на право постійного користування землею за № 39 (т. 1 а.с. 7, 164).

Крім того, на примусовому виконанні в відділі державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області перебував виконавчий лист про стягнення за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.03.2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 60278,16грн (т. 1 а.с. 126).

20.05.2011 року на підставі Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржнику було встановлено строк для добровільного виконання рішення суду протягом 7денний строк (т. 1 а.с. 125).

ОСОБА_2 добровільно у встановлений термін рішення суду не виконав.

Під час проведення виконавчих дій по вказаному виконавчому провадженню ВДВС була отримана інформація про належність ОСОБА_2 на праві приватної власності земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0390, загальною площею 0,0600га на території Єгорівької сільської ради Роздільнянського району, СТ «Мрія-3», ділянка № 162 (. 1 а.с. 119, 111).

03.02.2012 року державним виконавцем складено акт опису та арешту майна б/н, яким було накладено арешт на земельну ділянку № 162, площею 0,060га, яка розташована на території Єгорівської сільради, СТ «Мрія-3», що належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 116117, 119).

27.01.2012 року державним виконавцем винесено постанову про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні (т.1 а.с. 114).

Згідно висновку експертної організації від 14.02.2012 року вартість обєкту складає 29928грн (т. 1 а.с. 157-158).

29.02.2012 року сторонами виконавчого провадження було направлено повідомлення про оцінку арештованого майна (т. 1 а.с. 174-176).

До відділу ДВС повідомлень про оскарження оцінки майна не надходило (т. 1 а.с. 180).

Для здійснення заходів щодо передачі арештованого майна на реалізацію, до ВДВС Роздільнянського РУЮ було направлено відповідний пакет документів.

На підставі договору від 19.04.2012 року за N 1612169 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, вказане вище майно було передано на реалізацію до приватного підприємства «Нива-В.Ш.» (т. 1 а.с. 186-188).

Згідно листа приватного підприємства «Нива-В.Ш.» № 669 від 18.05.2012 року прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить боржнику, не відбулися в зв'язку з відсутністю купівельного попиту (т. 1 а.с. 194).

Актом б/н від 30.05.2012 року вказана земельна ділянка була переоцінена та її вартість становила 20949,60грн, повторні торги призначені на 22.06.2012 року, про що повідомлені боржник та стягувач (т.1. а.с.193, 197).

22.06.2012 року повторні прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить боржнику, також не відбулися в зв'язку з відсутністю купівельного попиту (т. 1 а.с. 198).

Актом б/н від 06.07.2012 року вказана земельна ділянка була знову переоцінена та її вартість становила 14964грн, додаткові прилюдні торги призначені на 22.06.2012 року, про що повідомлені боржник та стягувач (т.1. а.с.201, 203, 204).

02.08.2012 року додаткові прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить боржнику, також не відбулися в зв'язку з відсутністю купівельного попиту (т. 1 а.с. 204, 205).

31.01.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області було винесено постанову на підставі ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (т. 1 а.с. 206)

Актом державного виконавця про проведені прилюдні торги, що не відбулися від 31.01.2013 року та згідно ОСОБА_6 б/н від 31.01.2013 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу вказана спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 208,209) .

Свідоцтвом від 28.03.2013 року, виданим приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6 посвідчено, що відповідно до ст. 61 закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,060га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області , СТ «Мрія-3», ділянка № 162, кадастровий номер :01:002:0390, оскільки майно не реалізовано (торги не відбулися) і стягувач ОСОБА_3 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_2 на підставі Державного акту серії ЯА № 260034, виданого 24.12.2004 року Роздільнянською РДА, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на праві власності на землю та на право постійного користування землею за № 39 (т. 1 а.с. 248).

Витягом з Державного реєстру прав на нерухому майно про реєстрацію права власності від 28.03.2013 року підтверджується реєстрація за ОСОБА_3 права приватної власності на земельну ділянку площею 0,060га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області , СТ «Мрія-3», ділянка № 162, кадастровий номер :01:002:0390 (реєстраційний номер обєкта нерухомості 9) (т. 1 а.с. 249).

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач посилався на ст.ст. 3, 41, 92 Конституції України, ст.ст. 5, 16, 20, 202, 203, 216, 319, 321, 328, 334, 387, 388, 392 ЦК України, Постанову Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Дійсно, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 та ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Але, суд вважає, що в даному випадку спосіб захисту позивачем обраний не вірно, оскільки під час розгляду справи в суді було встановлено, що позивач заявив вимогу про скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, тому суд повинен перевірити дотримання вимог законодавства та підстави для визнання вказаної постанови держвиконавця неправомірною.

Суд вважає, оскільки перехід прав власності відбувся на підставі постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок боргу та відповідного атк державного виконавця, тому ймовірні підстави для визнання вказаної постанови визначені зокрема Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮ України від 02.04.2012 року N 512/5; Положенням про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 1997 р. N 1448); Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 р. N 68/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 р. за N 745/4038) та Порядком реалізації арештованого майна (затверджено наказом Міністерства юстиції України 15 липня 1999 р. N 42/5; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 липня 1999 р. за N 480/3773) тощо.

Будь-яких з вище перелічених підстав для скасування вказаної постанови державного виконавця позивачем не заявлялося, але в позові є посилання на ст.ст. 4, 10, 202, 203, 216 ЦК України, що в даному випадку не може бути підставою для скасування постанови, та тому судом до уваги не приймається.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Так, згідно вказаної правової позиції підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

За статтею 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев'ята статті 62 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов'язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.

Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов'язків суду.

Судові справи, в яких наявний спір про цивільне право, не можуть переглядатися в порядку провадження за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, оскільки у випадку передачі нерухомого майна стягувачеві, який оформив право власності на майно, ефективним способом захисту прав боржника може бути лише пред'явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів.

Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.

Крім того, суд вважає, що посилання позивача на ст. 392 ЦК України також є необґрунтованими, оскільки вказана норма закону передбачає захист прав власника майна, права якого підтверджені, але оспорюються або не визнаються іншою особою, а також у разі втрати правовстановлюючого документу.

Також посилання позивача на ст.ст. 387, 388 ЦК України, згідно яких власник має право витребувати своє майно є взагалі незрозумілими та необгрунтованими, оскільки вимоги щодо витребування майна позивачем не заявляються.

Таким чином, суд вважає, що, оскільки ані позивачем під час подання позову до суду, ані представником позивача під час розгляду справи в суді жодної з передбачених вимог для скасування постанови державного виконавця не заявлялося, тому суд самостійно обрати норму закону (яка підлягає застосування) позбавлений можливості, тому вимоги в цій частині є необгрунтованими та відповідно до задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не скористався своїми правами щодо надання суду переконливих та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції та не довів свої вимоги у повному обсязі, а саме: не довів, що він правомірно набув право власності на спірну земельну ділянку, оскільки державна реєстрація саме права власності (а не реєстрація в книзі правочинів) ОСОБА_1 здійснена не була, а відсутність зазначення в позові правових підстав для скасування постанови державного виконавця та відповідно і скасування права власності ОСОБА_3 є підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог.

Оскільки інші позовні вимоги щодо визнання права власності за ОСОБА_1, зобовязання зареєструвати вказане право власності за ним та внести в реєстр даних про право власності є цілком похідними та залежать від розгляду перших позовних вимог, а в їх задоволенні відмовляється, тому вказані позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Крім того, оскільки судом під час знаходження справи в суді вживалися заходи забезпечення, а саме накладався арешт на спірне майно, позов по суті розглянутий та в його задоволенні відмовляється, тому суд вважає за необхідне вказані заходи скасувати.

Керуючись ст.ст. 10,11, 57-60, 61, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області про скасування постанови виконавчої служби від 31.01.2013р. про передачу майна стягувачу в рахунок боргу, скасування права власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку та зобовязання зареєструвати право власності та внести відповідні дані у реєстр права власності відмовити у повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, а саме: арешт на земельну ділянку №162, площею 0,060 га, кадастровий номер :01:002:0390, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, яка розташована на території Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області СТ «Мрія-3» та належить ОСОБА_3, який накладений ухвалою Роздільнянського районного суду від 07.06.2016 року.

Копію ухвали направити для виконання в Відділ надання адміністративних послуг Роздільнянської РДА ( 67400, Одеська область, м. Роздільна, вул. Шевченко,85).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційного скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлений 05.04.2017 року

Суддя О. В. Іванова