Справа № 751/9337/15-ц Провадження № 22-ц/795/581/2017 Головуючий у I інстанції -Деркач О. Г. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О,Є.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 01 лютого 2017 року Новозаводський районний суд м. Чернігова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АКІБ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження матеріалів справи та з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам на підтвердження посилань позивача стосовно порушень діючого законодавства при виконанні кредитного договору, зокрема, використання аналітичного (транзитного) рахунку для надання кредитних коштів замість поточного рахунку клієнта, як це передбачено Інструкцією про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України. На думку заявника, зазначене порушення підтверджується і висновком судово-економічної експертизи від 13 липня 2016 року.

Позивач зазначає, що недійсність пункту кредитного договору щодо видачі та погашення кредиту повинно тягнути за собою недійсність кредитного договору в цілому, чого до уваги районним судом взято не було.

Також вказує, що вказаним висновком судово-економічної експертизи підтверджується і факт введення відповідачем її в оману стосовно розміру відсоткової ставки, який фактично є завищеним.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання на те, що районним судом не надано оцінки висновку судово-почеркознавчої експертизи, які спростували факт подальших відносин між сторонами та підтвердив факт фальсифікації та підробки документів з боку відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на допущені порушення при видачі кредитних коштів стосуються виконання кредитного договору, а не його укладення, а тому не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Також суд зазначив, що неукладення позичальником додаткової угоди від 09 лютого 2009 року про зміну погашення кредиту жодним чином не впливає на недійсність правочину, який вона змінювала чи доповнювала.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що 31 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання кредиту № 0, згідно умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в сумі 25000 долари США з кінцевим терміном повернення не пізніше 30 серпня 2017 року, зі сплатою 14 % річних за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту; за користування кредитними коштами понад встановлений термін процентна ставка встановлюється в розмірі 21 % (т. 1 а.с. 9-17).

Згідно п. 1.3.6 договору позичальник сплачує банку комісію за надання кредитної лінії у розмірі 2 % від суми ліміту поновлювальної кредитної лінії. У разі невиконання позичальником умов договору нараховується пеня за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу (п. 7.1 договору), а за порушення своїх зобов'язань позичальник зобов'язаний сплатити штраф (неустойку) у сумі 500 грн (п. 7.6 договору).

Сторонами були узгоджені умови погашення кредиту, що підтверджується їхніми підписами у графіку зменшення ліміту кредитної лінії, який є додатком № 1 до кредитного договору (т. 1 а.с. 18-21).

Відповідно до додаткової угоди № 0 від 12 січня 2007 до укладеного кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» збільшив позичальнику ліміт по діючій поновлювальній кредитній лінії до 32900 доларів США, що еквівалентно 166145 грн за курсом НБУ на день укладення договору та змінив графік погашення боргу по кредиту (т. 1 а.с. 160-161).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 31 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 31 серпня 2006 року був укладений іпотечний договір № 30006Z139, за яким позивачем передано в іпотеку банківській установі нерухоме майно - трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності (т. 1 а.с. 22-26). В подальшому, 12 січня 2007 року та 06 березня 2009 року, були внесені зміни в іпотечний договір (т. 1 а.с. 27-28, 29-30).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитному договору № 0 від 31 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 31 серпня 2006 року було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед відповідачем за належне виконання зобов'язань ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 31-33).

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів ст. 230 ЦК України та роз'яснень п. 20 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Статтею 60 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсними оспорюваних договорів з підстав, викладених ОСОБА_1 в позовній (з уточненнями) заяві, оскільки належні докази на підтвердження цих доводів в матеріалах справи відсутні.

Так, при укладенні кредитного договору позивач отримала вичерпну письмову інформацію щодо умов кредитування, про загальну вартість кредиту та річну відсоткову ставку. Їй було роз'яснено існуючи особливості кредитування, проте жодних застережень щодо викладених обставин у ОСОБА_1 не виникло, про що свідчать її особисті підписи в договорі про надання кредиту від 31 серпня 2006 року (т. 1 а.с. 9-17). Не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним посилання позивача на те, що вона не отримувала кредитних коштів, оскільки за правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена 11 липня 2012 року у справі № 6-63цс12 у спорі щодо дійсності кредитного договору і на яку правильно послався суду першої інстанції, вирішуючи спір по суті, момент укладення кредитного договору законодавець пов'язує з моментом досягнення його сторонами у письмовій формі згоди щодо всіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України), а не з моментом передачі грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, а не його укладення, отже посилання позичальника на те, що при укладенні договору вона не отримувала кредитних коштів, правового значення для правильного вирішення спору не має.

Крім цього, експертний висновок не свідчить прямо про те, що кошти в іноземній валюті не були надані банком позичальнику, оскільки, відповідаючи на перше питання, експерт зазначив, що в бухгалтерському обліку банку надання готівки іноземної валюти ОСОБА_1 відображено з недотриманням відповідних нормативних актів, що регулюють документальне оформлення та відображення в обліку операцій з видачі кредитних коштів.

Не являються підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок експертів за результатами проведення судово-економічної експертизи від 13 липня 2016 року, відповідно до якого розмір ефективної відсоткової ставки на дату підписання кредитного договору від 31 серпня 2006 року становить 16,88 % річних. Як зазначив експерт, ефективна процентна ставка враховує не лише проценти за кредит (номінальна процентна ставка), а й усі витрати позичальника, пов'язані з отриманням і обслуговуванням кредиту, що сплачуються безпосередньо кредитодавцю. Тобто, ефективна процентна ставка відображає усі виплати позичальника кредитодавцю.

У випадку, якщо позичальник вважає неправильним розрахований банком розмір процентної ставки за кредитом, вона не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про перерахування суми боргу. Але, на думку колегії суддів, вказані ОСОБА_1 обставини не свідчать про укладення договору під впливом обману, як на це наголошує позивач, і не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Апеляційний суд погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що висновок експерта щодо недотримання банком вимог відповідних актів цивільного законодавства при відображенні надання та прийняття кредитодавцем готівки іноземної валюти стосується порушень вимог законодавства при документальному оформленні та відображенні в обліку операцій з видачі кредитних коштів, тобто безпосередньо виконання кредитного договору, а не його укладення, тому і підставою для визнання правочину недійсним бути не може.

При цьому, колегія суддів зважає також на те, що ОСОБА_3, який є поручителем за оспорюваним договором поруки, залучений до участі у даній справі в якості третьої сторони, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, а не відповідача. Вказане є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору поруки.

Проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що обставини, на які позивач посилався у позові та які зазначає в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження наданими доказами, інших додаткових обставин щодо недотримання банком вимог закону, які спричинили б безумовну недійсність оспорюваних правочинів, під час розгляду справи не встановлено.

Таким чином, сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: