Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання незаконними наказів, стягнення різниці в середньому заробітку, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи збільшив та остаточно просив визнати незаконними накази Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ДП «Східний ГЗК») від 24 листопада 2014 року № 7013/к, від 21 січня 2014 року № 303-к, від 24 лютого 2015 року № 972-к, від 25 березня 2015 року № 1530-к, від 20 квітня 2015 року № 2079-к, від 12 травня 2015 року № 2471-к про направлення його у простій, від 25 травня 2015 року № 913 о/с про його звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, п. п. 1, 2 наказу від 19 лютого 2015 року № 94 про скорочення позаштатного працівника та п. п. 1, 2 наказу від 07 травня 2015 року № 211 про внесення змін до наказу; поновити його на попередній роботі на посаді директора гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК» з 28 травня 2015 року; стягнути з ДП «Східний ГЗК» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 106 тис. грн; стягнути з ДП «Східний ГЗК» на свою користь різницю в середньому заробітку у розмірі 114 266 грн 59 коп. та на відшкодування моральної шкоди - 10 тис. грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Східний ГЗК» на користь ОСОБА_3 різницю середньої заробітної плати за період із 19 листопада 2014 року по 27 травня 2015 року у розмірі 6 510 грн 15 коп., без урахування утримання податку та інших обов'язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судами установлено, що ОСОБА_3 із 1985 року по 27 травня 2015 року перебував у трудових відносинах із ДП «Східний ГЗК». Почав свою трудову діяльність апаратником з очистки спецпродукту 5-го розряду цеха основного виробництва, а з 29 березня 2011 року переведений на посаду директора.

Наказом відповідача від 28 листопада 2013 року № 1944-ос позивача звільнено з роботи. Не погоджуючись із наказом, позивач оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року поновлено ОСОБА_3 на посаді директора гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК» із 29 листопада 2013 року. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Видано виконавчий лист від 13 листопада 2014 року.

Відповідачем на виконання вищезазначеного рішення суду видано наказ від 14 листопада 2014 року № 1900-ос «Про поновлення ОСОБА_3 на роботі».

ОСОБА_3 із приводу виконання рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року звернувся до відділу Державної виконавчої служби Жовтоводського міського управління юстиції Дніпропетровської області (далі - ВДВС Жовтоводського МУЮ Дніпропетровської області).

Згідно з постановою ВДВС Жовтоводського МУЮ Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 190/2188/13-ц про поновлення ОСОБА_3 на посаді директора гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК» із 29 листопада 2013 року.

19 листопада 2014 року позивач разом із державним виконавцем ВДВС Жовтоводського МУЮ Дніпропетровської області прибув до ДП «Східний ГЗК», де відповідальні працівники підприємства ознайомили його з наказом від 14 листопада 2014 року № 1900-ос про поновлення його на роботі та внесли відповідний запис до трудової книжки. Про зазначені дії державним виконавцем ВДВС Жовтоводського МУЮ Дніпропетровської області складено акт від 19 листопада 2014 року.

Постановою ВДВС Жовтоводського МУЮ Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 190/2188/13-ц. Копію зазначеної постанови позивачем отримано. Установлено, що позивач не оскаржував зазначену постанову у порядку, визначеному чинним законодавством України.

За таких обставин та на підставі ст. ст. 367, 383-387 ЦПК України, ст. ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» суд вважав, що рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року щодо поновлення позивача на роботі виконано, а твердження позивача про його невиконання є необґрунтованим.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Також установлено, що у зв'язку із необхідністю посилення управлінських функцій, пов'язаних із керівництвом структурним підрозділом ДП «Східний ГЗК», з урахуванням висновків Державної фінансової інспекції України у Дніпропетровській області, викладених в акті від 09 серпня 2013 року № 05-24/2, на підприємстві з метою підвищення економічної ефективності виробничо-господарської діяльності гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК», виконання встановлених виробничих планів випуску готової продукції, посилення та оптимізації управління з питань забезпечення, організації ефективної взаємодії служб управління, інших підрозділів підприємства, наказом в.о. генерального директора від 23 грудня 2013 року № 366 проведено зміну у системі управління ДП «Східний ГЗК». Покладено з 24 грудня 2013 року безпосереднє керівництво заводом на заступника генерального директора із забезпечення виробництва ДП «Східний ГЗК».

Із метою оптимізації функції управління усіма видами діяльності гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК», уникнення їх дублювання та забезпечення якості прийнятих рішень щодо організації виробничо-господарської діяльності, наказом в.о. генерального директора від 23 грудня 2013 року № 367 виключено із 24 грудня 2013 року зі штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців посаду директора гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК» у кількості однієї штатної одиниці.

У зв'язку з проведеними змінами в організації виробництва та праці ДП «Східний ГЗК» та на підставі листа Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 13 грудня 2013 року № 01/16-1494 наказом в.о. генерального директора підприємства від 08 січня 2014 року № 6 введено в дію із 08 січня 2014 року структуру ДП «Східний ГЗК».

На виконання наказу від 23 грудня 2013 року № 367 «Про зміну штатного розпису ГМЗ» та у зв'язку з проведеними змінами в організації виробництва та праці гідрометалургійного заводу, наказом в.о. генерального директора від 27 січня 2014 року № 27 введено в дію з 03 лютого 2014 року нову структуру гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК».

Пунктом 7.4 статуту ДП «Східний ГЗК» визначено, що підприємство самостійно встановлює штатний розпис, форми, системи, розміри оплати праці, а також інші види доходів працівників у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених чинним законодавством України, генеральною та галузевою угодами.

Установлено, що на дату видання наказу про поновлення позивача на роботі на підприємстві не існувало посади директора гідрометалургійного заводу. Підприємство, виконуючи рішення суду про поновлення позивача на роботі з 29 листопада 2013 року, виконало це рішення, так як до 23 грудня 2013 року посада директора гідрометалургійного заводу на підприємстві перебувала в штатному розписі.

Відповідно до п. п. 1.2, 1.3, 1.4, 1.7 Положення про гідрометалургійний завод, введеного в дію наказом від 11 лютого 2014 року № 52, керівництво гідрометалургійним заводом здійснює заступник генерального директора із забезпечення виробництва, що призначається на посаду та звільняється з займаної посади за наказом генерального директора підприємства у відповідності до вимог статуту підприємства. Функціональне керівництво гідрометалургійного заводу здійснює головний інженер підприємства та заступники генерального директора підприємства. Заступник генерального директора із забезпечення виробництва самостійно вирішує всі питання діяльності заводу, якщо вони не суперечать чинному законодавству, статуту підприємства та правам, що надані цим Положенням. Заступник генерального директора із забезпечення виробництва діє з усіх питань, віднесених до компетенції заводу, відповідно до даного Положення та своєї посадової інструкції. Управління заводом здійснює заступник генерального директора із забезпечення виробництва через працівників заводу згідно із затвердженою структурою та штатним розписом. Аналогічні положення закріплені в посадовій інструкції заступника генерального директора із забезпечення виробництва. Крім того, відповідно до витягів із посадових інструкцій управлінського персоналу гідрометалургійного заводу, заступникові генерального директора із забезпечення виробництва безпосередньо підлеглі зазначені працівники.

За таких обставин та відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, суд дійшов висновку, що у період із грудня 2013 року по лютий 2014 року на гідрометалургійному заводі ДП «Східний ГЗК» відбулася зміна в організації виробництва і праці, а також підпорядкованості в управлінні структурним підрозділом, що у свою чергу унеможливлювало забезпечити роботою позивача після його поновлення на роботі.

Із посиланням на ст. 34 КЗпП України, згідно з якою простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами, суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржувані позивачем накази про направлення його у простій є законними.

При цьому суд належно оцінив ті обставини, що одночасно із направленням позивача у простій його було ознайомлено із наказами про зміну системи управління гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК» від 23 грудня 2013 року № 366, про зміну штатного розпису від 23 грудня 2013 року № 367, про введення структури ДП «Східний ГЗК» від 08 січня 2014 № 6 та про введення структури та зміну штатного розпису гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК» від 27 січня 2014 року № 27, про що він поставив особистий підпис. Крім того, після направлення позивача у простій його 01 грудня 2014 року було ознайомлено із наказом про скорочення позаштатного працівника гідрометалургійного заводу ДП «Східний ГЗК» від 01 грудня 2014 року № 409, а з 26 січня 2015 року йому було надано повний перелік вакансій для можливого обрання професії та переведення на іншу роботу. Позивачеві за час знаходження у простої зарплата виплачувалась у розмірі 100 % від його посадового окладу, що не заперечувалося самим позивачем.

Також установлено, що наказами по підприємству від 19 травня 2014 року № 168 та від 06 жовтня 2014 року № 336 відбулось підвищення заробітної плати працівникам ДП «Східний ГЗК» загалом у розмірі на 20 %.

Згідно із вимогами п. 4.2 розділу 4 колективного договору на 2014 рік, за наявності фінансових можливостей роботодавець бере на себе зобов'язання підвищити заробітну плату працівникам підприємства не менше ніж на 10 % у другому півріччі 2014 року.

З урахуванням того, що позивача було поновлено на роботі з 29 листопада 2013 року, то суд дійшов висновку, що при визначенні його посадового окладу на час поновлення на роботі повинно бути враховано коефіцієнт підвищення заробітної плати на підприємстві.

Установлено, що на момент звільнення позивача згідно із наказом від 28 листопада 2013 року № 1944-ос його посадовий оклад складав 5 960 грн.

Фактично з часу поновлення до звільнення позивачеві було виплачено з розрахунку його окладу 5 960 грн та фактично відпрацьованого часу (з урахуванням утримань податку та інших обов'язкових платежів, а також знаходженням у відпустці) 40 718 грн 43 коп.

Установивши, що згідно з довідкою відповідача від 06 квітня 2016 року № 722 з урахуванням підвищень заробітної плати, які відбулися на підприємстві протягом 2014 року, суд дійшов висновку, що його посадовий оклад на момент поновлення повинен складати 7 212 грн.

Згідно з розрахунком середнього заробітку позивача, наданого відповідачем, що проведений відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 на підставі первинних документів (табелів обліку робочого часу), та який суд взяв як належний доказ, суд дійшов висновку, що середньомісячна заробітна плата позивача повинна була складати 7 346 грн 54 коп.

Враховуючи розмір окладу у сумі 7 212 грн, суд дійшов висновку, що позивач повинен був отримати заробітну плату за фактично відпрацьований час (з урахуванням часу знаходження у відпустці) у розмірі 47 228 грн 58 коп., тому різниця у виплаті між встановленим окладом 5 960 грн та окладом 7 212 грн за період із 19 листопада 2014 року - часу поновлення на роботі позивача - до дня його звільнення - 27 травня 2015 року - складає 6 510 грн 15 коп. (47 228,58 - 40 718,43 = 6 510,15), без утримання податку та інших обов'язкових платежів.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача різниці середньої заробітної плати у розмірі 6 510 грн 15 коп. без утримання податку та інших обов'язкових платежів.

При цьому на спростування доводів позивача щодо визначення ним розміру середнього заробітку, виходячи з фонду заробітної плати директора гідрометалургійного заводу, який би міг становити у 2014 році 265 тис. грн, а в 2015 році - 318 тис. грн, суд правильно зазначив, що такий порядок визначення середнього заробітку не передбачено нормами чинного законодавства України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконними п. п. 1, 2 наказу ДП «Східний ГЗК» від 19 лютого 2015 року № 94 «Про скорочення позаштатного працівника ГМЗ ДП «Східний ГЗК» та п. п. 1, 2 наказу ДП «Східний ГЗК» від 07 травня 2015 року № 211 «Про внесення змін до наказу», суд виходив із того, що із вказаними наказами позивач ознайомлений під підпис 24 листопада 2014 року.

На виконання вимог ст. 43 КЗпП Українивідповідач 07 травня 2015 року звернувся до профспілкового комітету ДП «Східний ГЗК» із поданням № 18/3930 про розірвання трудового договору з працівником за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

За результатами розгляду подання постановою профспілкового комітету ДП «Східний ГЗК» від 18 травня 2015 року № 52 було надано згоду на звільнення позивача як позаштатного працівника ДП «Східний ГЗК», члена профспілки за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з приведенням чисельності працівників ДП «Східний ГЗК» у відповідність до затвердженого штатного розпису ДП «Східний ГЗК» із 27 травня 2015 року.

На адресу профспілкового комітету ДП «Східний ГЗК» було надано інформацію від 01 грудня 2014 року № 18/8556 та від 19 лютого 2015 року № 18/1596, а також техніко-економічне обґрунтування щодо скорочення позаштатного працівника ОСОБА_3 від 01 грудня 2014 року № 18/8558 та від 19 лютого 2015 року № 18/1597.

Порівнянням штатних розписів гідрометалургійного заводу, введених наказами по підприємству від 05 лютого 2013 року № 634/к та 03 лютого 2014 року № 527/к встановлено скорочення штатної одиниці директора гідрометалургійного заводу.

Отже, на підставі наявних у справі доказів суд обґрунтовано вважав доведеним факт скорочення позаштатного працівника підприємства, у зв'язку з чим дійшов правильного висновку, що п. п. 1, 2 наказу від 19 лютого 2015 року № 94 «Про скорочення позаштатного працівника ГМЗ ДП «Східний ГЗК» та п. п. 1, 2 наказу ДП «Східний ГЗК» від 07 травня 2015 року № 211 «Про внесення змін до наказу» відповідають вимогам чинного законодавства України.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання незаконним наказу від 27 травня 2015 року № 913-ос та поновлення позивача на роботі, суд виходив із того, що 19 лютого 2015 року позивачеві було вручено попередження про наступне звільнення. Одночасно з попередженням позивача ознайомили з переліком вакансій, наявних в підрозділах підприємства. Після ознайомлення з наявними вакансіями позивачем у попередженні було зазначено, що рішення стосовно переведення на іншу роботу буде ним прийняте у визначені терміни.

У подальшому за ініціативою адміністрації ДП «Східний ГЗК» позивача неодноразово знайомили із вакансіями, які є в наявності на підприємстві, починаючи з 23 лютого 2015 року і до 27 травня 2015 року (щомісяця по декілька разів).

Після ознайомлення із вакансіями позивач зазначав про не введення посади директора гідрометалургійного заводу.

Також установлено, що позивачу неодноразово пропонувалася керівна посада - директора відокремленого підрозділу ДП «Східний ГЗК» Дніпродзержинського хімічного заводу, яка є вищою за посаду, яку він обіймав до моменту свого звільнення, та яка повністю відповідала його кваліфікаційним вимогам і досвіду роботи.

У судовому засіданні позивач пояснив що він не міг визначитися із підходящою йому роботою із запропонованих вакансій, оскільки останні не містили умов праці та умов оплати праці.

Проте суд зазначив, що такі доводи спростовуються наданими та дослідженими письмовими доказами - вищенаведеними переліками вакансій, які містили графи щодо зазначення кількості штатних одиниць, наявність розраду, оклад, тариф, умови праці та інше.

Крім того, на спростування доводів позивача з приводу порушень відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки позивачеві не були надані для ознайомлення вакансії по відомчій воєнізованій та сторожовій охороні ДП «Східний ГЗК», суд зазначив, що у період проведення процедури скорочення позивача були відсутні вакансії по відомчій воєнізованій та сторожовій охороні.

Також суд врахував, що відомча воєнізована охорона ДП «Східний ГЗК» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 липня 2010 року № 565 здійснює охоронну діяльність з високим ступенем ризику, а тому працівники, які приймаються на роботу охоронниками проходять професійний добір, яким є: наявність стажу роботи за професією (службовою діяльністю), пов'язаною із захистом громадського порядку, боротьбою зі злочинністю, охороною об'єктів та майна; проходження психологічної експертизи; проходження інструктажів та навчання, в тому числі отримання права володіння зброєю.

Переважне право на зайняття посад у відомчій воєнізованій та сторожовій охороні надається працівникам, які працюють за строковими трудовими договорами, оскільки перед прийняттям на роботу вони мають відповідний стаж, пройшли психофізіологічну експертизу, медичний огляд, необхідні інструктажі та навчання.

Проте, як пояснив позивач, він не має стажу роботи за професією (службовою діяльністю), пов'язаною із захистом громадського порядку, боротьбою зі злочинністю, охороною об'єктів та майна, не має дозволу на право володіння табельною зброєю, а копія дозволу, наданого під час розгляду справи, стосується права зберігання та носіння виключно мисливської зброї.

Оцінивши порядок звільнення позивача, суд врахував вимоги п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, роз'яснення п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», та дійшов обґрунтованого висновку про дотримання відповідачем цих норм трудового законодавства та що наказ про його звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі немає, оскільки позивачу перед звільненням неодноразово пропонувалися всі вакантні посади, у тому числі по відокремлених підрозділах підприємства, але він за весь час працевлаштування (лютий - травень 2015 року) не звернувся із заявою до відповідача про переведення його на будь-яку іншу посаду, крім того, на звільнення позивача надана згода профспілковим комітетом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд правильно виходив із відсутності передбачених ст. 237-1 КЗпП Українипідстав, визнавши позовні вимоги в цій частині недоведеними та необґрунтованими, при цьому правильно врахував роз'яснення, які викладені у п. п. 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)». Зокрема, суд правильно виходив із того, що позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача її заподіяно. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження фактів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Судом встановлено, що позивач отримував заробітну плату за час знаходження у простої у розмірі 100 % посадового окладу, крім того, позивач є пенсіонером на пільгових умовах та отримує пенсію.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки в судах попередніх інстанцій, вони їх обґрунтовано спростували, таким чином, вказані доводи зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак