Справа № 314/6173/16-ц
Провадження № 2/314/95/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 року Вільнянський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Павлівська І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ТРАСТ» про захист прав фінансових послуг,

за участю

представника позивача ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ТРАСТ» про захист прав фінансових послуг.

Із позову вбачається, що за кредитним договором № R091.0056433 від 03.12.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ТРАСТ», позивач отримала кредит у сумі 11360,29 грн. з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 9,49 % річних та щомісячною комісією за супроводження кредиту 3,39 %. Строк користування кредитом складає 36 місяців. Позивач вважає, що зазначений кредитний договір є недійсним, оскільки зміст правочину є незаконним так як при його укладенні не було дотримано форми згідно чинного законодавства, що полягає в наступному. Так, позивач 03.12.2015 року дійсно отримала кредит від ПАТ «ТРАСТ» в розмірі 11360,29 грн., що підтверджується копією заяви на видачу готівки, але при цьому з представником банку виник спір щодо погашення нею заборгованості, точніше суми сплати, оскільки позивачем було виявлено, що за даним договором нібито вона отримала кошти у розмірі 15450,00 грн., що не відповідає дійсності. У звязку з чим, позивач вважає, що банк не виконав умови договору щодо всієї суми передачі обумовлених у договорі коштів, а надав їй лише частину коштів, що на 4000,00 грн. є меншою аніж оговорено в договорі. Крім того, банк включив в договір незаконні умови, які прямо порушують законодавство про захист прав споживачів та створюють несприятливі умови для неї, оскільки не було надано всієї необхідної інформації про умови кредитування. Також, відповідно до п. 2.6 заяви про надання кредиту на споживчі цілі від 03.12.2015 року, які є складовою кредитного договору, передбачена щомісячна комісія в супроводження кредиту в розмірі 3,39 % від початкової суми кредиту, що є на думку позивача платою за дії, які банк здійснює на власну користь, а тому ця умова договору є такою, що суперечить чинному законодавству. До того ж, встановлення комісії за супроводження кредиту в розмірі 3,39 % від початкової суми кредиту, що дорівнює 523,76 грн. щомісячно, а за весь період дії кредитного договору - 18855,36 грн. при розмірі основного боргу в сумі 15450,00 грн., суперечить критеріям справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності задекларованим у ст. 3 ЦК України, Рішенні Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 від 10.11.2011 року, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

У звязку з чим позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала, просила суд задовольнити позов в повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені.

Представник відповідача ОСОБА_3 надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, з тих підстав, які викладені в письмовому запереченні, що міститься в матеріалах справи (а.с. 29-54), просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а саме що зазначений укладений договір є змішаним та містить елементи Договору про відкриття поточного рахунку фізичної особи з використанням платіжної картки та кредитного договору, що зазначено в Заяві про надання кредиту на споживчі цілі від 03.12.2015 року, а також в п. 1.4.Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі. Крім того, ОСОБА_1 попередньо отримала під розписку Памятку про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк «ТРАСТ» від 01.12.2015 року та Додаток до Памятки клієнта при отримуванні кредиту (попередній розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту), п. 5.7 Памятки ОСОБА_1 ознайомлена з тим, що «щомісячна комісія встановлюється в розмірі 3,39 % від початкової суми кредиту», зокрема визначена щомісячна комісія зазначається в п. 1.7 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі.

Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист гарантується також і статтею 55 Конституції України.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в яких одна сторона (відповідач) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України вбачається, що захисту підлягають порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Судом встановлено, що за кредитним договором № R091.0056433 від 03.12.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ТРАСТ», позивач по справі отримала кредит у розмірі 15450,00 грн. з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 9,49 % річних та щомісячної комісії за супроводження кредиту 3,39 %. Строк користування кредитом складає 36 місяців.

Відповідач свої зобовязання за договором виконав, надавши позивачу кредит відповідно до Заяви про надання кредиту на споживчі цілі (а.с. 5, 45). Так, безпосередньо перед укладенням зазначеного договору, ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами та правилами кредиту шляхом попереднього отримання Памятки про основні параметри споживчого кредитування ПАТ «ТРАСТ» від 01.12.2015 року та Додатку до Памятки клієнта при отриманні кредиту (а.с. 40-41), отже позивач була ознайомлена з умовами споживчого кредитування на власні потреби, які містяться в матеріалах справи (а.с. 42-44). В результаті чого, погодившись з запропонованими умовами кредитування, 03.12.2015 року уклала з банком договір № . R091.0056433, на умовах, що були попередньо їй повідомлені та отримала кредит у розмірі 15450,00 грн., що підтверджується копією меморіального ордеру № Loan-67269 від 03.12.2015 року (а.с. 49), у звязку з чим кредит є виданим з моменту перерахування грошових коштів на рахунок позивача, а саме з 03.12.2015 року.

Згідно з заявою про надання кредиту на споживчі цілі від 03.12.2015 року та п. 1.4. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ТРАСТ» договір № R091.0056433 від 03.12.2015 року є змішаним та містить елементи Договору про відкриття поточного рахунку фізичної особи з використанням платіжної картки та кредитного договору (а.с. 42, 45). Оскільки, позивач була ознайомлена з умовами надання кредиту та визнала факт отримання кредитних коштів, то включення до сукупної вартості кредиту платежу на користь третіх осіб (страхової компанії) в сумі 4089,71 грн. є правомірною. Крім того, відповідно до п. 5.3.4 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, ОСОБА_1 отримала на свій рахунок кредитні кошти у розмірі 15450,00 грн., з яких 4089,71 грн. здійснила оплату послуг страхової компанії, що підтверджується Платіжним дорученням № 1 від 03.12.2016 року за особистим підписом ОСОБА_1 про оплату страхового платежу (а.с. 51), а решту коштів - 11360,29 грн., зняла готівкою. Отже, враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 попередньо була повідомлена про умови надання кредиту та ознайомлена з наявністю добровільного страхування від нещасного випадку, у звязку з чим, керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості, відповідно до ст. 551 ЦК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання п. 2.2 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, який є складовою кредитного договору № R091.0056433 від 03.12.2015 року в частині надання кредиту у розмірі 15450,00 грн., укладеного між ПАТ «ТРАСТ» та ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Вимоги позивача в частині визнання недійсним п. 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, який є складовою кредитного договору № R091.0056433 від 03.12.2015 року укладеного між ПАТ «ТРАСТ» та ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до п. 3 ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до діючого законодавства в сфері надання кредитних послуг, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про сплату щомісячної комісії встановленої в розмірі 3,39 % від початкової суми кредиту, що є супутньою послугою, а саме супроводженням кредиту, крім того, чітко не визначені субєкти такого зобовязання та неконкретизовано його обєкт, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідачем не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає ст. 1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. До того ж, відповідно із абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Також, слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов'язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником.

Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов'язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вказана правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року.

За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"ці умови договору є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Тому, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача ОСОБА_1 щодо застосування правових наслідків визнання недійсним умови п. 2.6. заяви про надання кредиту на споживчі цілі, яка є складовою кредитного договору № R091.0056433 від 03.12.2015 року, укладеного між нею та відповідачем ПАТ "ТРАСТ" щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 3,39 %.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати умову п. 2.6. заяви про надання кредиту на споживчі цілі, яка є складовою кредитного договору № R091.0056433 від 03.12.2015, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством "ТРАСТ", щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 3,39%, недійсною з моменту укладення договору.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "ТРАСТ" на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області, а особами, які не були присутні в судовому засіданні протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Суддя: В.О.Кіяшко

21.02.2017