АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 660/1279/16-ц Головуючий в І інстанції: Гончаренко О.В.
Номер провадження: №22-ц/791/561/17 Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Майданіка В.В.

суддів: Кутурланової О.В.,

ОСОБА_1.

секретар Цулукіані І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 23 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння або стягнення вартості майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 грудня 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив: вилучити з незаконного володіння відповідача та передати йому 0,204 частки (або 6,12м) складу для зберігання зерна, розташованого в с.Михайлівка Нововоронцовського району Херсонської області, а в разі неможливості стягнути з відповідача на його користь вартість цього майна та судові витрати.

Позов обґрунтовував наступним. Після розпаювання майна сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро"у 2013-2014рр. йому належить частина складу для зберігання зерна, розташованого у с.Михайлівка Нововоронцовського району Херсонської області, а також причіпний грейдер. Це майно він передав у тимчасове користування ОСОБА_2 у звязку із тим, що він був на той час родичемйого співмешканки, проте на його (тобто, позивача) звернення з вимогою повернення майна відповідач відмовляв.

Відповідач ОСОБА_2подав 18.01.2017р. письмове заперечення, у я кому просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог та пояснив, що при розпаюванні майна СТОВ "Дніпро"в 2013р. ним, позивачем та іншими особами у спільне користування отримано матеріальний склад, а позивачем також отримано причіпний грейдер, після чого останнім було передано вказане майно у безкоштовне користування йому з викупом та продажем у майбутньому. У 2013р. за причіпний грейдер він передав дружині позивача ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 1500грн. без розписки, але у присутності ОСОБА_3 На початку 2016р. він (тобто, відповідач) привіз позивачу кошти у сумі 5000грн. за частку його складу, але оскільки ОСОБА_3 зі своєю дружиною не мали змоги забрати гроші, то він передав їх сусіду з проханням передати позивачу наступного ранку.

Оскаржуваним рішенням від 23 січня 2017 року позов задоволено частково. Витребовано з незаконного володіння ОСОБА_2 та передано власнику ОСОБА_3 0,204 частки (або 6,12 метри) складу для зберігання зерна, розташованого за вказаною адресою, отриманого позивачем при розпаюванні колективного сільськогосподарського підприємства "Дніпро" відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ХО-ХIV № 005707. Стягнено з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 551,20грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне зясування обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначив, що суд з невідомих йому міркувань вилучив вимогу про витребування причіпного грейдеру, хоча представник позивача у судовому засіданні не змінював позовних вимог. Також вказав, що подавав письмове клопотання про залучення свідків, а також про присутність у судових засіданнях позивача, проте суд відмовив у цьому.

У своєму запереченні позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на наступних підставах.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке.

Із свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства від 09.08.2001р. № 005707 вбачається, що ОСОБА_3 має право на пайовий фонд майна СТОВ "Дніпро", загальна вартість якого становить 7769491,00грн., а його частка складає 0,1367% (а.с.4).

У списку осіб, що отримали майно, наявний перелік осіб, серед яких є ОСОБА_3, вартість майна якого складає 10618грн. Вказаний список завірений секретарем сільської ради (а.с.5-8).

В матеріалах справи наявний документ, підписаний директором СТОВ "Дніпро", в.о. заступника головного бухгалтера та підзвітною особою, відповідно до якого навпроти чотирьох осіб (ОСОБА_2, ОСОБА_3, Браілко Раіси Мойсеївни та ОСОБА_5) вказані метри матеріального складу та сума, зокрема відповідно: 1,72м та 1720,00грн.; 6,12м та 6120,00грн.; 13,66м та 13660,00грн.; 8,50м та 8500,00грн. (а.с.9).

При апеляційному розгляді до матеріалів справи були долучені надані позивачем протокол №1 зборів співвласників від 22.08.2013 року та протокол №2 зборів співвласників від 25.08.2013 року, які були проведені в с.Михайлівка.

У вказаних протоколах зазначається, що 21.03.2013 року загальними зборами співвласників згідно поданих заяв і структури пайового фонду виділено майно в натурі, цілісним майновим комплексом.

Згідно першого протоколу зазначалось, що задача зборів обрати механізм розподілу майна з метою його персоніфікації. Збори вирішили: провести розподіл майна шляхом жеребкування; майно першої групи (будівлі і споруди) розділити в 2 етапи; будівлі, які можна використовувати як склади, розділити через квадратні метри; все інше майно розділити пропорційно частці кожного в грошовому еквіваленті.

Згідно другого протоколу збори вирішили: затвердити результати жеребкування; (відомості по результатам жеребкування додаються); затвердити прізвища осіб, яким буде видано документи та на яких буде оформлено транспортні засоби, отримані в результаті жеребкування (список додається).

За відомостю передачі майна ОСОБА_3, як особі, що вийшла з господарства згідно рішенню загальних зборів співвласників, протокол №1 від 21.03.2013р, передано грейдер, сума 1882грн. (а.с.10).

Відповідно до листа-повідомлення від 03.10.2016р. ОСОБА_3 вимагає від відповідача до 13.10.2016р. припинити користування та повернути належну йому частку складу для зберігання зерна, повернути причіпний грейдер та сплатити грошові кошти за користування належними йому земельними ділянками за 2016р. у сумі 4320грн. (а.с.12).

ОСОБА_3 у заяві до поліції від 17.11.2016р. просив відкрити кримінальне провадження та притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ст.190 КК України (а.с.13).

Відповідно до листа від Нововоронцовського відділення поліції Бериславського ВП ГУНП України в Херсонській області ознак кримінального правопорушення у діях ОСОБА_2 відсутні, а дані правовідносини вирішуються у цивільному порядку (а.с.15).

Згідно довідки від 13.01.2017р., виданої Михайлівською сільською радою, громадянка ОСОБА_4 проживала і вела спільне господарство разом із ОСОБА_3 до зняття з реєстрації останнього 15.03.2016р. (а.с.30).

Задовольняючи позов в частині витребування майна, суд першої інстанції на підставі ст.ст.387, 400, 657 ЦК України, виходив з того, що відповідач безпідставно користується частиною належного позивачу складу для зберігання зерна і між сторонами відсутні будь-які правочини щодо спірного нерухомого майна. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення вартості майна, суд виходив з того, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає через задоволення позову в частині витребування майна.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки до нього суд прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, що згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст.387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Стаття 388 вказаного Кодексу регулює порядок витребування власником майна від добросовісного набувача.

Згідно ч.3 ст.9 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство"у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

Відповідно до ч.9 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств (затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України №62 від 14.03.2001р, зареєстрованого в МЮ 04.04.2001р за №305/5496), який був чинний на момент виходу ОСОБА_3 із господарства, виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників.

Відповідно до п.2 ч.15 вказаного Порядку, при виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Згідно п.3 ч.15 вказаного Порядку свідоцтво з відміткою про виділення майна в натурі індивідуально, акт приймання-передавання майна можуть бути підставою для оформлення прав власності на зазначене майно в установленому порядку.

У матеріалах справи відсутні акт приймання-передавання складу для зберігання зерна та відмітка про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності.

Колегія суддів враховує, що члени СТОВ "Дніпро"мають право отримати свій майновий пай лише відповідно до структури, визначеної рішенням зборів співвласників паїв у порядку виділу своєї частки із спільного майна, в тому числі шляхом предявлення позову до всіх співвласників.

Отже, за наявними в матеріалах справи доказами неможливо зробити висновок про те, що позивач, як і відповідач, формально оформили своє право власності на склад для зберігання зерна та отримали Свідоцтво про право власності.

Тобто, позивачем не доведено своє право власності на вказаний склад чи його частину.

Однак, як встановлено законом (ст.ст.387, 388 ЦК України), витребувати майно або стягнути вартість цього майна може лише власник, який одержав належну йому земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), яким ОСОБА_3 в повному розумінні цього терміну, як зазначено вище, на теперішній час не є.

При апеляційному розгляді справи судом в порядку ст.10 ЦПК України було розяснено сторонам право надати правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно, однак, крім зазначених вище протоколу №1 зборів співвласників від 22.08.2013 року та протоколу №2 зборів співвласників від 25.08.2013 року, будь-яких інших документів сторони не надали. При цьому пояснили, що такі документи в них відсутні.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в частині витребування майна.

Крім того, слід зазначити й наступне.

Відповідно до положень ст.364 ЦК України: співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч.1); якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2); у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3).

Тобто, для того, щоб отримати матеріальну компенсацію вартості своєї частки позивач, довівши своє право власності на частку майна, мав би предявити позов не лише до ОСОБА_6, а й до інших співвласників спільного часткового майна, довівши їх право власності на вказане майно.

Крім того, однією з підстав витребування майна є наявність такого майна в натурі, його виділення в натурі з загального обєму решти майна. В даному ж випадку майно, яке вимагає витребувати позивач, в натурі не виділено.

Прийшовши до висновку у цій справі про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд не довів наявність належним чином оформленого права власності на спірне нерухоме майно за сторонами у справі та іншими особами, виділення спірного майна в натурі, не врахував того факту, що спірне майно за рішеннями зборів співвласників шляхом жеребкування розподілено, крім сторін, також й іншим особам.

Тим самим суд вирішив питання про права та обовязки інших осіб, які можуть бути співвласниками складу для зберігання зерна, які не брали участі у справі.

При цьому слід зазначити таке.

Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов'язки.

Відповідно до ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У матеріалах справи відсутні клопотання позивача про залучення інших осіб, які можуть бути співвласниками спірного нерухомого майна, до участі в справі в якості співвідповідачів. Таких вимог позивач до них не заявляв.

Суд першої інстанції у порушення ст.ст.11, 33, ч.4 ст.10 ЦПК України не роз'яснив позивачеві його права на подачу заяви про залучення таких осіб до участі у справі в якості співвідповідачів, хоча оскаржене рішення безпосередньо стосуються їх прав та інтересів.

При цьому слід враховувати, що згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Щодо заперечень проти позову відповідача, який пояснив про те, що він викупив у позивача за 5000грн. частину складу, слід зазначити таке.

Згідно положень ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Разом з тим, положення ч.2 ст.220 вказаного Кодексу не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210, 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією. Тому правочини, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, у випадку, передбаченому ч.2 ст.220 ЦК України, не є укладеними, не мають юридичної сили, не відбулися як юридичний факт і не створюють прав і обовязків сторін.

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що купив у ОСОБА_3 склад для зберігання зерна, шляхом передачі на початку 2016р. коштів у розмірі 5000грн. позивачу через сусіда позивача ОСОБА_7

Однак, порядок укладення договору купівлі-продажу порушений, зокрема відсутні письмова форма договору, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація цього правочину. Крім того, одержання від відповідача відповідних коштів за частину складу категорично заперечує позивач.

Аналізуючи положення ст.220 ЦК України, слід дійти висновку, що передача відповідачем коштів у розмірі 5000грн. сусіду позивача ОСОБА_7, як про це зазначає відповідач, не може свідчити про укладення договору купівлі-продажу складу для зберігання зерна. Тобто, встановлення чи спростування вказаного факту не може бути предметом доказування у цій справі, оскільки саме по собі встановлення вказаного факту не свідчить про наявність у позивача права власності на спірне майно та про укладення належним чином оформленого договору купівлі-продажу цього майна.

Таким чином, враховуючи відсутність підтвердженого відповідним правовстановлюючим документом права власності позивача на частку спірного нерухомого майна та виділення його в натурі, відсутність інших доказів, які підтверджують права інших осіб на вказане нерухоме майно, позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів також звертає увагу на таке.

Згідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За ч.4 ст.10 вказаного Кодексу суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи. Також передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог (ч.2 ст.31 ЦПК України), що суд уточнює позовні вимоги (п.1 ч.6 ст.130 ЦПК України).

При розгляді справи в суді першої інстанції представник позивача, відмовившись від позову в частині повернення причіпного грейдера та стягнення витрат на правову допомогу в сумі 1200грн., просила не розглядати позов у вказаній частині. Наполягала на розгляді позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння або стягнення вартості майна.

Таким чином, предметом перегляду в апеляційному порядку є законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Зазначені позивачем позовні вимоги взаємоповязані і вони мають на увазі наявність у позивача відповідного правовстановлюючого документа на права власності на частку спірного нерухомого майна та виділення його в натурі. Через відсутність таких документів колегія суддів також не може залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення вартості майна, оскільки в даному випадку мова йде про відмову в позові за необгрунтованістю.

Отже, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 23 січня 2017 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння або стягнення вартості майна.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином з позивача на користь відповідача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 606,32грн. (а.с.39, 46, 49).

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, ч.2 ст.220, ч.2 ст.364, ст.ст.210, 640 ЦК України, Законом України "Про колективне сільськогосподарське підприємство", колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 23 січня 2017 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння або стягнення вартості майна.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 606,32грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_8

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_9

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ ОСОБА_1