Справа № 344/256/16-ц
Провадження № 22-ц/779/330/2017
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Томин О.О., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що він проживав з ОСОБА_4 однією сім'єю з 2002 року, що підтверджується народженням спільних дітей.

У 2004 році ОСОБА_4 купила квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_1. Окрім ОСОБА_4 у вказаній квартирі проживали також їхні спільні з позивачем діти - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

29.05.2014 року ОСОБА_4 продала дану квартиру відповідачу ОСОБА_3

Позивач вважає, що спірним договором купівлі-продажу порушено його права, як співвласника спільного майна подружжя, оскільки він не давав згоди на продаж квартири.

Крім того, даний правочин порушує житлові права малолітніх дітей, які набули право користування проданою квартирою, оскільки договір укладений без дозволу органу опіки і піклування, а ціна продажу квартири є значно меншою за ринкову.

З наведених підстав ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири від 29.05.2014 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - відмовлено.

ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апелянт вважає, що при вирішенні спору суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст.29,203,215 ЦК України та вимоги ст.18 Закону України «Про охорону дитинства».

Так, спірну квартиру по АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_4 придбала у 2004 року. З цього часу вона та її малолітні діти набули право користування даним житлом.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним риміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» органи опіки та піклуквання здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

У судовому засіданні представник органу опіки і піклування підтвердив факт відсутності дозволу даного органу на вчинення оскаржуваного правочину. Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги таку обставину та безпідставно зазначив, що малолітні діти не набули права користування нерухомим майном.

Апелянт також посилається на те, що він та відповідач ОСОБА_4 з 2003 року спільно проживають як подружжя, про що свідчить народження їхніх дітей. Тому, на думку ОСОБА_2, придбана у 2004 році спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст.74 СК України. Проте, при відчуженні квартири він як співвласник не надавав згоди на укладення правочину, а суд першої інстанції не надав правової оцінки цій обставині.

З наведених підстав ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким його позов задоволити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_11 вимоги скарги визнав, просив її задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, просив відмовити в її задоволенні.

Представник Органу опіки та піклування Виконкому Івано-Франківської міської ради вважає, що скарга підставна, оскільки в силу укладеного правочину порушено житлові права дітей .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не довів, що спірна квартира є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_4, оскільки факт його спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 у судовому порядку не встановлений. Інших доказів з цього приводу позивач не надав.

Що стосується порушення вимог ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» при укладенні спірного договору купівлі-продажу, зокрема відсутності дозволу органу опіки і піклування на його укладення з огляду на те, що у квартирі проживали неповнолітні діти, то суд дійшов висновку про відсутність факту порушення житлових прав дітей, оскільки на момент укладення договору діти були зняті з реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 та зареєстровані за адресою - АДРЕСА_2

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів з таким висновком погоджується виходячи з наступного.

Предметом спору є дійсність договору купівлі-продажу квартири в силу оскарження його правомірності одним з подружжя, яким себе вважає позивач, та оспорення такого в інтересах неповнолітніх дітей.

Матеріалами справи встановлено, що 29.05.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 91,5 кв.м., з ринковою вартістю згідно Звіту про оцінку від 17.03.2014 року становила - 581 047 грн. Продаж квартири вчинено за 149 000 грн.

Із змісту п.1 правочину вбачається, що квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2004 року.

Як вказано у п.4 договору, продавець свідчить, що на момент придбання зазначеної в цьому договорі квартири, продавець в зареєстрованому шлюбі не перебувала, фактичних шлюбних відносин не мала. Квартира є її особистою приватною власністю; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором, (а.с.5).

Відповідно до ст.54 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу.

За правилами ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували, проте є батьками п'ятьох неповнолітніх дітей: згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Івано-Франківську, батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.6); згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_10 в м.Івано-Франківську, батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.7); згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в м.Івано-Франківську, батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.8); згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 в м.Івано-Франківську, батьки - ОСОБА_12 та ОСОБА_4 (а.с.9); згідно повторного Свідоцтва про народження, виданого 15.04.2016 року, батьком ОСОБА_9 зазначено - ОСОБА_2 (а.с.43); згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 в м.Івано-Франківську, батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.10). Згідно повторного Свідоцтва про народження, виданого 15.04.2016 року, батьком ОСОБА_10 зазначено - ОСОБА_2 (а.с.42).

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Всупереч вимог ст.ст.10,58,59,60 ЦПК України, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів його спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 на момент придбання останньою квартири по АДРЕСА_1 (11.10.2004 року), як підстави визначати спірне майно спільною сумісною власністю. Докази про встановлення такого факту в судовому порядку в матеріалах справи відсутні.

Відтак висновок суду першої інстанції в цій частині є правильним.

Обгрунтованим є і висновок суду щодо відсутності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним в силу порушення житлових прав дітей при відчуженні їх матір'ю - ОСОБА_4 квартири по АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»

неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, таку ОСОБА_2 подав з метою захисту своїх цивільних прав, а також його неповнолітніх дітей, посилаючись на порушення їх житлових прав при укладенні договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 в м.Івано-Франківську від 29.05.2014 року.

Проте з матеріалів справи вбачається, що у квартирі по АДРЕСА_1 в м.Івано-Франківську були зареєстровані: уповноважений власник - ОСОБА_4 з 01.08.2008 року; син - ОСОБА_6 з 01.08.2008 року; син - ОСОБА_7 з 01.08.2008 року; син - ОСОБА_8 з 01.08.2008 року; син - ОСОБА_9 з 08.08.2012 року (довідка КП «Єдиний розрахунковий центр» №02-02/4464 від 09.08.2012 року), (а.с.59).

За даними довідки КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» №02-02/2236 від 01.09.2016 року у квартирі, що знаходиться за адресою: м.Івано-Франківськ, АДРЕСА_1 уповноважений власник - ОСОБА_4 зареєстрована з 01.08.2008 року та знята з реєстрації 27.05.2014 року; син - ОСОБА_6 зареєстрований з 01.08.2008 року та знятий з реєстрації 27.05.2014 року; син - ОСОБА_7 зареєстрований з 01.08.2008 року та знятий з реєстрації 27.05.2014 року; син - ОСОБА_8 зареєстрований з 01.08.2008 року та знятий з реєстрації 27.05.2014 року; син - ОСОБА_9 зареєстрований з 08.08.2012 року та знятий з реєстрації 27.05.2014 року, ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3.) зареєстрований - з 12.06.2013 року та знятий з реєстрації 27.05.2014; дочка - ОСОБА_10 зареєстрована 14.05.2014 року та знята з реєстрації 27.05.2014 року (а.с.105).

Згідно довідки КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» №02-02/3250 від 01.09.2016 року про реєстрацію та склад сім'ї - у помешканні за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 56,7 кв.м. зареєстровано 9 чоловік:

- уповноважений власник - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з 14.08.2002 р.;

- дружина - ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована з 14.08.2002 р.;

- піднаймач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований з 07.05.2004 р.;

- дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована з 27.05.2014 р.;

- онук - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований з 27.05.2014 р.;

- онук - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований з 27.05.2014 р.;

- онук - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрований з 27.05.2014 р.;

- онук - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрований з 27.05.2014 р.;

- онука - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрована з 27.05.2014 р., (а.с.106).

А як вбачається із копії реєстраційних матеріалів, наданих на вимогу апеляційному суду Івано-Франківським міським відділом УДМС України в Івано-Франківській області листом від 13.05.2017 року №15/3929, 27.05.2014 року ОСОБА_4 звернулася із заявою до МВ УДМС про реєстрацію її місця проживання а також її дітей (ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10.) за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.06.2009 року, трикімнатна квартира по АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_14, який приходиться відповідачці ОСОБА_4 батьком (що не заперечили сторони спору).

Із копії заяви також вбачається, що ОСОБА_14 особистим підписом надав свою згоду на реєстрацію дочки та її 5-х дітей у своїй квартирі.

Окрім того, в цей же день (27.05.2014 року) позивач (апелянт) ОСОБА_2 також звернувся до МВ УДМС із заявою про реєстрацію його місця проживання за тією ж адресою: АДРЕСА_2, на що отримав особисту згоду власника квартири ОСОБА_14

Згідно довідки КП «Єдиний розрахунковий центр» від 29.05.2014 року, яку ОСОБА_4 надала нотаріусу при оформленні договору купівлі-продажу, у квартирі по АДРЕСА_1 в м.Івано-Франківську зареєстрованих осіб немає (а.с.142).

Таким чином, неповнолітні діти, які були зареєстровані у квартирі по АДРЕСА_1, напередодні укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2014 року з ініціативи їх матері - ОСОБА_4 були зняті з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, у квартирі їх дідуся ОСОБА_14

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування, (правова позиція ВСУ № 6-384цс15 від 30.09.2015, № 6-806 цс16 від 11.05.2016).

Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

В спірному випадку, зміна місця реєстрації і проживання дітей з квартири по АДРЕСА_1, у квартиру по АДРЕСА_2 мала місце з ініціативи їх матері, відповідача по справі, ОСОБА_4 напередодні укладення спірного договору - 27.05.2014 року.

При цьому, в цей же день 27.05.2014 року з такою ж заявою звернувся до реєстраційної служби і позивач - ОСОБА_2

Наведені обставини, пояснення представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 надані в засіданні апеляційному суду, вказують на те, що ОСОБА_2 був обізнаний щодо планів ОСОБА_4 відчужити квартиру по АДРЕСА_1, так само як і про факт реєстрації його дітей за адресою - АДРЕСА_2., однак, як батько дітей, не відреагував на дані обставини.

Будучи законним представником малолітніх дітей, ОСОБА_4 змінила місце реєстрації дітей, цим самим не визнаючи їх право на проживання за певною адресою.

А 29.05.2014 року в договорі купівлі - продажу ОСОБА_11 вказала, що внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором, (а.с.5).

Тобто порушення прав дітей мало місце під час зміни реєстрації місця проживання та відбулося з ініціативи законного представника дітей - матері та відома батька.

При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність покупця - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5 при укладенні договору в ході слухання справи не встановлено.

Як пояснили в судовому засіданні представники позивача та відповідача ОСОБА_11 на час слухання справи діти з матір»ю проживають за іншою адресою на умовах оренди .

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_16 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

В спірному випадку обставини, які стали приводом звернення з позовом до суду, не можуть слугувати підставами для визнання оскаржуваного договору недійсним, а повинні бути предметом перевірки органів, що здійснюють захист прав дітей.

Тому колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з повним та всебічним дослідженням всіх обставин у справі та дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга висновків суду не спростовує, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Томин О.О.

Максюта І.О.