Дата документу 31.01.2017 Справа № 552/4137/15-ц
Провадження № 2/554/379/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Чуванової А.М.,

при секретарі Мороз Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення; треті особи: ДП «Продмашжитло», виконавчий комітет Полтавської міської ради,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» звернувся до суду з зазначеним позовом, згодом уточнивши його, в якому просив виселити відповідача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з кімнати №11, житловою площею 18 кв.м, загальною площею 21,6 кв.м, гуртожитку за адресою: майдан Незалежності,3 в м.Полтава без надання іншого житлового приміщення. Зазначив, що вказана кімната в гуртожитку свого часу була надана діду відповідача, як працівнику заводу, в подальшому дід отримав в поліпшення житлових умов квартиру, а у вказаній кімнаті залишилась проживати мати відповідача, яка теж згодом отримала житло, а в спірній кімнаті безпідставно залишився проживати відповідач, який всього кілька місяців пропрацював на підприємстві.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач, не будучи працівником заводу, не маючи ніякого зв'язку з позивачем, без достатніх підстав займає кімнату №11 даного гуртожитку, та зареєстрований в ній з 17.06.1983 року на підставі усної домовленості з адміністрацією заводу, немає спеціального ордеру на вселення. Крім того, відповідач веде асоціальний спосіб життя, порушує права мешканців сусідніх кімнат, зловживає спиртними напоями, створює антисанітарні умови у місцях спільного проживання.

В подальшому з відповідачем був укладений договір про надання послуг по проживанню в гуртожитку, проте ОСОБА_1 не оплачує квартплату та комунальні послуги з 2011 року, станом на 19.01.2017 року заборгованість перед ДП «Продмашжитло» складає 14679,78 гривень. Оскільки, рішення про виділення відповідачу кімнати в гуртожитку адміністрацією заводу не приймалося, ордер на вселення не видавався, у нього не виникло права на вселення та користування зазначеною кімнатою. Враховуючи те, що на вимогу позивача відповідач фактично відмовляється звільнити займане приміщення в гуртожитку, позивач просив позов задовольнити на підставі ст.ст.116,127-129 ЖК України та п.44 Примірного положення про гуртожитки, яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР за №208.

Представник позивача в судовому засіданні просила позов задовольнити повністю, додатково пояснила, що договір з відповідачем про надання житлово-комунальних послуг було укладено в 1996 році; відповідач не має права проживати в гуртожитку, бо він не працівник заводу; судом він не попереджався про виселення, до адміністративної відповідальності не притягувався, але сусіди та на засіданні профкому його попереджали про це; відповідач підлягає виселенню і по ст.132 ЖК України.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, бо відповідач народився та вже 53 роки живе в цій кімнаті; з усного дозволу його ніхто не міг поселити, були документи; для виселення по ст.116 ЖК України немає доказів; відповідач періодично сплачує комунальні послуги за користування житлом; в 1983 році він прийшов з армії і повторно зареєструвався в цій кімнаті.

Треті особи до суду не зявилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник виконавчого комітету Полтавської міської ради надіслав заяву, в якій просив справу розглянути у відсутність свого представника, рішення прийняти на розсуд суду.

Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що будівля по вулиці: майдан Незалежності,3 в м.Полтава є гуртожитком, який входить до житлового фонду ПАТ «Полтавський машинобудівний завод» та знаходиться на його балансі (а.с.6 довідка).

Згідно довідки (а.с.8) ОСОБА_1 займає та зареєстрований в кімнаті №11, житловою площею 18 кв.м, загальною площею 21,6 кв.м, гуртожитку за адресою: майдан Незалежності,3 в м.Полтава.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 64 ЖК України до членів сім'ї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Судом встановлено, і на дані обставини посилається позивач у позові, що спірна кімната в гуртожитку свого часу була надана діду відповідача, як працівнику заводу, в подальшому дід отримав в поліпшення житлових умов квартиру, а у вказаній кімнаті залишилась проживати мати відповідача, яка теж згодом отримала житло, в кімнаті залишився проживати відповідач, який все життя прожив в даному гуртожитку та, згідно паспорту, зареєстрований в ньому з 1983 року (а.с.120). Свідок ОСОБА_2, яка є матірю відповідача, також підтвердила зазначені обставини.

Таким чином, відповідач з народження проживає у вказаній кімнаті гуртожитку, що була надана його родині у зв'язку з роботою у відповідача, а не вселився самовільно.

Згідно з ч. 2 ст. 132 ЖК України визначає підстави виселення з гуртожитку працівників, які поселилися у зв'язку з роботою, без надання іншого жилого приміщення, зокрема за власним бажанням без поважних причин.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року, у справі за № 6-71цс11, закріплені у ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК України гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Виходячи за наведеного статті 127-131 ЖК України не передбачають підстав для виселення членів сім'ї колишнього працівника, які правомірно вселилися у кімнату гуртожитку, а ст. 132 ЖК України на вказані правовідносини не поширюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач самоправно зайняв житлове приміщення, а тому підстави для його виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Також, матеріали справи не містять доказів того, що його реєстрація у спірній кімнаті стала можливою через вчинення ним або будь-якими іншими особами неправомірних дій, вчинених з порушенням встановленого порядку вселення в гуртожиток.

Крім того, суд звертає увагу на те, що питання реалізації мешканцями гуртожитків конституційного права на житло регулюється Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на захист права на житло громадян, які не мають власного житла, більше 5 років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них, на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Згідно ст. 19 даного Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 народився та 53 роки постійно проживає в гуртожитку відповідача, зареєстрований у спірному приміщенні, гуртожиток є придатним для проживання , не знаходиться в аварійному стані, іншого житла не має, а також, виходячи з положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суд вважає відмовити позивачу у виселенні відповідача з гуртожитку.

У ст. 116 ЖК України надано виключний перелік підстав для виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позивачем не надано доказів існування будь-якої з передбачених ст. 116 ЖК України підстав для виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Щодо посилань позивача на існування з 1996 року договору з відповідачем про надання комунальних послуг (а.с.20) та несплату з 2011 року ОСОБА_1 комунальних послуг за житло слід зазначити наступне.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не повязаних із позбавленням володіння.

Оскільки, відповідач проживає у гуртожитку, наявний цивільно-правовий договір з ним, то власник гуртожитку має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень ЦК України.

Суд, також, при вирішенні справи враховує Рішення у справі ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 відповідно до якого « … Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При вирішенні питання про виселення, суд, встановивши баланс між інтересами відповідача та інтересами держави в особі позивача вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1, який все своє життя прожив у кімнаті гуртожитку відповідача, не може бути виселений з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212-215,218 ЦПК України, ст.ст.116,127-129,132 ЖК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Полтавський машинобудівний завод» до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення; треті особи: ДП «Продмашжитло», виконавчий комітет Полтавської міської ради,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М. Чуванова