Справа № 466/3245/13 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/590/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2013 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона є спадкоємцем за законом майна свого батька, ОСОБА_7, 1955р.н., який помер 31 січня 2013 року. В лютому 2013 року вона дізналася, що 30 січня 2013 року (за день до смерті) було складено заповіт ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 Згідно умов даного заповіту все майно, що належало ОСОБА_7 на час його смерті, успадковує дружина - ОСОБА_5 Даний заповіт вважає недійсним, оскільки батько страждав онкологічним захворюванням (рак легенів 4-ої стадії), що супроводжувалося сильними болями.

ОСОБА_7 до дня його смерті пять разів на добу вводився сильнодіючий наркотичний засіб - морфій. Вважає, що ОСОБА_7 цілодобово перебував під дією морфію, це вплинуло на його сприйняття навколишньої дійсності.

При спілкуванні з батьком вона помічала, що він втрачає зв'язок з дійсністю. Цей стан спадкодавця був також відомий і відповідачці при складанні вищезазначеного заповіту.

В оскаржуваному заповіті вказано, що «заповідач, ОСОБА_7, через хворобу та немічний стан власноручно розписатися не може.». Таким чином, є сумніви щодо спроможності ОСОБА_7 усвідомлювати знання своїх дій та дій інших осіб навколо нього. В тексті заповіту також відсутні відомості про перевірку ОСОБА_7 на предмет дієздатності.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року оскаржив представник позивача ОСОБА_4

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що по справі було призначено посмертну судову - психіатричну експертизу, на розсуд якої ставилися запитання щодо здатності померлого ОСОБА_7 (заповідача), усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту. За результатами експертизи було надано Висновок судово - медичної експертизи № 187 від 16 березня 2015 року, у якому експерти зазначили про неможливість надання відповідей на поставлені ними запитання. У зв»язку із даним висновком експертизи, представником позивача було подано суду заяву про призначення повторної судової медико - психіатричної експертизи, проведення якої просили доручити більш фаховим та вузькоспеціалізованим експертам - Українському науково - дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України в м. Київ, однак, дана заява судом була відхилена з тих мотивів, що на думку суду, ця заява є необґрунтованою, а відтак, суд не сприяв повному та всебічному розгляду справи. В подальшому, за клопотанням відповідача проводилась додаткова експертиза, висновок якої так само вказував про неможливість надати відповіді на поставлені запитання. На думку апелянта, ні первинна, а ні додаткова експертизи не підтвердили, але і не спростували наявність у померлого ОСОБА_7 на момент складання заповіту стану, при якому він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що 30 січня 2013 року об 11 год. 50 хв. ОСОБА_7 за місцем свого проживання в квартирі №38 на вул.Сорочинська,8 в м.Львові склав заповіт, за яким все майно, що належатиме йому на час смерті, заповідає дружині ОСОБА_5

Як зазначено в самому заповіті, заповіт було складено в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 На прохання заповідача заповіт записано з його слів нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та зачитано вголос вказаними свідками. Цей заповіт відповідає волі заповідача та дійсним намірам.

Вказані свідки в присутності нотаріуса ЛМНО ОСОБА_6 підписали цей заповіт замість заповідача у звязку з неможливістю ним це зробити власноручно через хворобу та немічний стан та на його особисте прохання.

31 січня 2013 року ОСОБА_7 помер у віці 57 років.

Встановлено й те, що спадкоємцями ОСОБА_7 за законом першої черги є батьки ОСОБА_10, ОСОБА_11, дружина ОСОБА_5 (відповідачка), доньки : ОСОБА_3 (позивачка), ОСОБА_12, діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2

Право на обовязкову частку у спадщині мають батьки померлого та двоє малолітній дітей.

У матеріалах спадкової справи по смерті ОСОБА_7 міститься заява матері померлого ОСОБА_10 та батька померлого ОСОБА_11, які відмовляються від обовязкової частки на спадщину після смерті сина.

Донька ОСОБА_7 ОСОБА_3 скерувала нотаріусу заяву про прийняття спадщини по смерті свого батька ОСОБА_7

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Саттею 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Пунктами 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, визначено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Заповіт є одностороннім правочином.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Предявляючи позов про визнання заповіту ОСОБА_7А недійсним, позивачка покликалась на свої сумніви у спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до вимог статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції у даній справі призначалася комплексна посмертна судова медико-психіатрична експертиза відносно ОСОБА_7

Згідно висновку посмертної комісійної судово -психіатричної експертизи КЗ ЛОКПЛ № 187 від 16.03.2015р. відповісти на питання чи міг ОСОБА_7 за станом здоровя усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення заповіту 30.01.2013р., за представленими матеріалами справи та медичною документацією є неможливим.

Відповідно до висновку додаткової посмертної комісійної судової медикопсихіатричної експертизи № 187/112 від 18.03.2016 р. гр.ОСОБА_7 хворів на рак легень, з приводу чого у 2008 р. йому було проведено видалення правої легені. У 2012 р. хворому була виконана спроба паліативної променевої, однак у звязку з виниклим ускладненням кровохарканням проведення подальшої променевої терапії було протипоказаним і через виражений больовий синдром було рекомендовано наркотичні анальгетики. У період з 09.11.2012 р. по 30.01.2013 р. гр. ОСОБА_7 по показам було призначено наркотичний препарат морфій у терапевтичних дозах. Призначення і введення розчину морфіну гідро хлориду 1 % 1.0мл, який є наркотичним анальгетиком та показаний при сильних болях, що супроводжують важку стадію онкозахворювання було обгрунтованим. Вказаний медичний препарат зменшує сприйняття центральною нервовою системою больових імпульсів і його дія залежить від загального стану хворого на момент застосування. Відповідно до записів карти амбулаторного хворого, зроблених лікарем поліклініки 1 МКЛ Львова в період 29-30.01.2013 р. стан хворого був вкрай важкий (не реагує на близьких людей, дихання важке, хрипле, задишка, відмова від їжі, важко ковтати навіть воду, кахексія, АТ 70/60 мм, тахікардія). Такий стан здоровя ОСОБА_7 29-30.01.2013 р. був викликаний подальшим прогресуванням хвороби, раковою інтоксикацією організму. Судово-медичних даних, що вказаний стан здоровя ОСОБА_7 30.01.2013 р. повязаний із дією (впливом) морфію немає.

Вказані висновки суд першої інстанції вірно оцінив як належний та допустимий доказ, який будь-яких сумнівів не викликає щодо його правильності та повноти дослідження з врахуванням при цьому всіх наданих сторонами доказів. А відтак, прийшов до правильного висновку про те, що вказаними висновками не підтверджується перебування заповідача ОСОБА_7 в момент складання заповіту 30.01.2013р. у стані, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_7 на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, дійшов правильного переконання, що позивачкою та її представником не доведено в судовому засіданні недійсність заповіту ОСОБА_7 від 30 січня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_6, з підстав не усвідомлення ОСОБА_7 значення своїх дій та не можливості керувати ними. Дана обставина не доведено позивачем та її представником і в суді апеляційної інстанції.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та правомірно відмовив в задоволенні таких.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_14