Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/100/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Дзярука М.П.

суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2

за участі секретаря : Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2014року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову зазначав, що Що з 21.09.1979 року по 01.12.2005 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 В період шлюбу вони придбали квартиру в кооперативі «Перетворювач - 7» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Товариська, буд. 56/АДРЕСА_1.

У червні 1992 року ним в повному обсязі був сплачений пай за квартиру, про що свідчить довідка ЖБК «Перетворювач - 7» від 01.10.2012 року, таким чином він став власником вищезазначеної квартири.

Зазначав, що ОСОБА_4 незаконно зареєструвала спірну квартиру на своє імя, а 23 січня 2014 року на підставі договору купівлі - продажу продала належну йому квартиру своєму співмешканцю ОСОБА_5, який в подальшому оформив право власності на своє імя.

17 листопада 2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя було визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, видане на ім'я ОСОБА_4

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати договір купівлі -продажу квартири 12 в будинку по вул. Товариській/Ладозькій 56/25 в м. Запоріжжя від 23.01.2014 року є недійсним.

Справа неодноразово розглядалась судами.

Останнім рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в повному обсязі в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, що є неналежним способом захисту. Змінювати предмет позову позивач відмовився.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.07.1979р. по 01.12.2005р.

На підставі ордеру №685, виданого 27.07.1987р. виконкомом Запорізької міської Ради депутатів трудящих, ОСОБА_3 разом із сім»єю у складі трьох осіб було надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_3/Ладозькій у м. Запоріжжі. Вказаний будинок належить ЖБК 308 «Перетворювач-7».

ОСОБА_3 був членом ЖБК 308 «Перетворювач» та в червні 1992р. повністю виплатив пай за спірну квартиру.

04.06.2013р. ОСОБА_3 виключено з членів ЖБК на підставі рішення загальних зборів.

08.07.2013р. ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру одноособово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2014р., яке набрало законної сили 09.12.2014р., визнано недійсним та скасовано рішення загальних зборів ЖБК 308 «Перетворювач-7» про виключення ОСОБА_3 з членів кооперативу, а рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2014р. визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області на ім»я ОСОБА_4

Статтею 15 Закону України «Про власність» від 07.02. 1991 року № 697 - ХІІ, діючого на час остаточного внесення паю, встановлено одержання громадянами у власність квартири чи іншого майна, та зазначено, що член житлового, житлово - будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно.

Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд : продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», чинним на той період, передбачено при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України, який був чинним на час набуття квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Отже, після внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнакопичення - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

За таких обставин, доводи відповідачів про те, що ОСОБА_4 є єдиним власником спірної квартири, оскільки вона була членом ЖБК, отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру в липні 2013 року, не підлягають задоволенню оскільки, виходячи із презумпції спільності майна подружжя, спірна квартира є спільним сумісним майном колишнього подружжя.

23 січня 2013 року між ОСОБА_4, в інтересах якої діяв ОСОБА_6, на підставі довіреності, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Згідно до вимог ст. 369 ЦК України передбачено здійснення права спільної сумісної власності та встановлено:

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Позивач ОСОБА_3 стороною даного договору не був, згоди на його укладення не надавав та не був присутнім при його укладенні.

Оскільки ОСОБА_3 на час продажу спірної квартири був її співвласником, а для розпорядження спільним майном потрібна згода іншого співвласника, що передбачено ст. 369 ЦК України, то він має право на пред'явлення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених нормами ЦК України і СК України.

Такі заявлені ним вимоги є належним способом судового захисту.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 п. 5 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що договір купівлі - продажу укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 23.01.2014 року не відповідає вимогам ч.ч.1 та 3 ст. 203 ЦК України.

В той же час, колегія суддів приходить до висновку, що задоволенню підлягає вимога про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним в частині ? її частини, власником якої є ОСОБА_3, так як такий укладений без згоди позивача, що є співвласником спірного майна та в порушення вимог чинного законодавства про режим розпорядження спільною власністю.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, зокрема на недобросовісність відповідача ОСОБА_4 при укладенні спірного договору, оскільки остання достовірно знала про спір навколо квартири, який розпочався між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ще до укладення спірного договору.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги позивача щодо повернення ОСОБА_5 спірної квартири не підлягають задоволенню, оскільки останній залишається власником ? її частини.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відтак, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

З висновками суду першої інстанції щодо неналежності відповідача ОСОБА_6 колегія суддів погоджується, оскільки останній не є стороною спірного договору і виступав як представник продавця ОСОБА_4

Розподіл судових витрат на сторін слід покласти відповідно до ст. 88 ЦПК України. Так, з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить присудити на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати у сумі 424 грн. 96 коп., стягнувши з кожного окремо - по 212 грн. 48 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року по цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту. Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4/Ладозькій в м. Запоріжжі, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 23.01.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7В, зареєстрованим в реєстрі за №37, в частині купівлі-продажу ? частини вищезазначеної квартири.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі по 212,48 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: