Єдиний унікальний номер 233/6393/16-ц Номер провадження 22-ц/775/618/2017
Єдиний унікальний номер 233/6393/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/618/2017
Головуючий у 1 інстанції - Мартиненко В.С. Доповідач - Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Кішкіної І.В., Папоян В.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон,

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував зазначення нею у позові мети та конкретного терміну виїзду; позбавив позивача та її дітей права на вільний відпочинок, духовний та культурний розвиток за межами країни, а саме у м. Москва Російської Федерації. Суд не прийняв до уваги факт отримання дитиною травми і необхідність проходження реабілітації за обраним матір'ю, яка є переміщеною особою, місцем - у місті Донецьку. Оскарженим рішенням порушуються права позивача і дітей щодо свободи пересування і вільного вибору місця проживання, закріплені у ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 13 Загальної Декларації прав людини.

У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з'явилися; про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку. ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд справи за її відсутн6ості (ас. 82-83).

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством передбачено надання дозволу без згоди та супроводу батька на конкретний виїзд (одноразовий) із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Проте позивач не зазначила встановлений термін перебування дітей у цій державі та на території, тимчасово не підконтрольній владі України; не надала доказів дійсності вказаної мети виїзду та конкретного місцезнаходження дитини за кордоном.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого цивільного законодавства.

Частинами другою, третьою статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктами 2, 4, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, передбачено оформлення проїзного документа дитини на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог статей 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Судом установлено, що сторони у справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, та малолітньої ОСОБА_5, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3.

Діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1; на час розгляду справи фактично проживають у АДРЕСА_2, як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України (ас. 10, 14).

Позивач у позові зазначає, що дозвіл на виїзд їй необхідний для проходження реабілітації неповнолітнього сина ОСОБА_4 у лікарнях м. Донецька, а також для відпочинку та духовного розвитку дітей у м. Москва Російської Федерації.

Установлено, що м. Донецьк знаходиться на тимчасово окупованій території, в районі проведення антитерористичної операції.

Перетини лінії зіткнення (в'їзд - виїзд у м. Донецьк) створюють загрозу для здоров'я та життя неповнолітніх дітей, наражають їх на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Позивачем такі відомості не надані. Зазначення у позові про надання дозволу на виїзд у м. Донецьк з 01 лютого 2017 року по 31 серпня 2018 року для проходження реабілітації неповнолітнього ОСОБА_4, а також на виїзд до Російської Федерації у цей же період для відпочинку, оздоровлення, духовного та культурного розвитку не відповідає вимогам закону.

Відтак доводи скарги про те, що позивач зазначила у позові державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі, є безпідставними.

Надання судом дозволу на майбутнє на тимчасові виїзди дитини за кордон (до країн ближнього та дальнього зарубіжжя) та на неконтрольовану територію без згоди одного з батьків та дозволу на виготовлення проїзних документів, про що просить позивачка, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.

Відтак висновок суду про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон та у м. Донецьк, яке знаходиться на тимчасово неконтрольованій владою України території, на майбутнє без згоди батька відповідає інтересам дітей і зроблений з додержанням вимог матеріального закону, у тому числі п. 5.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затверджено наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 415ог від 12 червня 2015 року, згідно з яким в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з додержанням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Установивши відповідні факти, суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин і правильно застосував норми матеріального права до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не врахував при ухваленні рішення факт отримання дитиною травми і потребу у зв'язку з цим проходження реабілітації у м. Донецьку, який обрала позивач, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи (порушення права на свободу пересування і вільного вибору місця проживання, закріплені у ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 13 Загальної Декларації прав людини, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; позбавлення дітей на відпочинок, оздоровлення, духовний та культурний розвиток за межами країни) також не впливають на правильність висновків суду про відмову у позові. При вирішенні справи судом ураховано, що батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

З урахуванням викладеного, установивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді І.В. Кішкіна

В.В. Папоян