Справа № 724/252/16-ц
Провадження № 2/724/12/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2017 року Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Руснака А.І.

секретаря: Трофа М.В.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хотині Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24 травня 2011 року приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 був посвідчений договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Хотин, вул. Горького, 39а, Чернівецької області, які належали її троюрідному братові ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, яке видане 20 грудня 1991 року виконавчим комітетом Хотинської міської ради. Даний договір дарування укладено від імені ОСОБА_6 на імя відповідача в справі ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 1562.

Згідно умов договору, ОСОБА_6 безоплатно передав належний йому на праві приватної власності, а ОСОБА_3 прийняв житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться в місті Хотині по вул. Горького, 39 а, Хотинського району, Чернівецької області. На земельній ділянці розташовано: літ. А-1 житловий будинок -цегла, загальною площею 80,2 кв. м., в тому числі житловою 45,2 кв.м., літ. Б гараж-сарай-ракушняк, літ. В сарай-ракушняк, літ. Г вбиральня-дерево, 1 огорожа-металеві прути, 2 криниця-з/б кільця. Відповідно до довідки, виданої відділом Держкомзему у Хотинському районі від 24 травня 2011 року, № 980 кадастровий номер ділянки площею 0,1000 га. - :01:010:0246.

Однак, вважає, що даний договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами був укладений ОСОБА_6 під впливом помилки, оскільки покійний брат очікував від ОСОБА_3 допомоги та догляду у звязку з його віком та станом здоровя.

Вказує, що так як її троюрідний брат ОСОБА_6, є особою похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, та погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання укладаючи спірний договір, при цьому помилявся щодо правової природи правочину, та обов'язків, які виникнуть після його укладення. Зазначає, що потреба в укладенні договору довічного утримання покійного брата виникла у звязку зі станом його здоровя та сторонньому догляді, що стверджується довідкою № 125 від 09.02.2016 року Хотинської ЦРЛ.

Зазначає, що у серпні місяці 2015 року у ОСОБА_6 погіршився стан здоровя і брат їй зателефонував та повідомив, що йому необхідна допомога, про даний факт вона повідомила ОСОБА_3, однак той їй відповів, що такий договір не передбачає обовязків по наданню допомоги, тому він це робити не зобовязаний.

Також зазначає, що фактичної передачі житлового будинку не відбулось, оскільки ключі від будинку покійний брат після укладення спірного договору обдаровуваному не передавав, і далі продовжував проживати в цьому будинку. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 27.10.2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснила, що вона є родичкою ОСОБА_6, а саме він є її троюрідним братом, вони часто телефонували один одному та приїжджали в гості один до одного. 19.08.2015 року їй зателефонував ОСОБА_6 і сказав що йому погано, попросив приїхати, вона приїхала та надала йому медичну допомогу. Також вказала, що їй було відомо про договір та про те, що за її братом здійснює догляд ОСОБА_3 Через деякий час їй знову зателефонував ОСОБА_6 та попросив щоб вона приїхала до нього з лікарем, по приїзді до брата вона відвезла його в лікарню, грошей на лікування в нього тоді не було і вона проводила його лікування за власні кошти. Також вказала, що в лікарню до ОСОБА_6 приходив батько ОСОБА_3, і вона йому говорила що брата необхідно лікувати, на що той їй відповів, що вони його заберуть додому і будуть слідкувати за станом його здоровям вдома.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні 27.10.2016 року пояснила, що під час укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 надавалась допомога відповідачем ОСОБА_3, однак в серпні 2015 року ОСОБА_6 захворів і ОСОБА_1 зателефонувала ОСОБА_3 з приводу цього, однак той їй відповів, що даним договором не передбачено обовязків по наданню допомоги, тому він це робити не зобовязаний. Також вказала, що тільки при зверненні в нотаріальну контору стало відомо, що дійсно між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було заключено договір дарування житлового будинку, а не договір довічного утримання.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що при укладенні договору дарування житлового будинку нотаріусом було розяснено ОСОБА_6 всі права та обовязки відносно укладення даного договору, з умовами якого ОСОБА_6 погодився і підписав. Однак, у 2015 році ОСОБА_6 йому повідомив про те, щоб повернути йому назад житловий будинок, посилаючись на те, що в його родички ОСОБА_1 виникли проблеми і їй потрібна допомога. Також суду пояснив, що з приводу утримання ОСОБА_6, а саме надання ліків та продуктів харчування, це було на прохання останнього. Крім того вказав, що він надавав допомогу ОСОБА_6 з 2000 року, оскільки пенсію ОСОБА_6 оформив тільки у 2007 році. Також зазначив, що у 2015 році він провів до будинку, в якому проживав ОСОБА_6 газопостачання, за надання послуг із газопостачання він сам і сплачував, однак договір про газопостачання він не перезаключив на своє імя.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав думку відповідача ОСОБА_3 та просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також підтвердив в судовому засіданні, що після укладення договору дарування ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 ключі від будинку. Крім того ОСОБА_6 надаваль соціальна послуга догляду вдома з 22.06.2009 року по день смерті (20.02.2016 року), що передбачено пунктом 11 Постанови КМУ № 1417 від 29.12.2009 року.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є соціальним працівником Хотинського територіального центру соціального обслуговування та два рази на тиждень здійснювала догляд за ОСОБА_6 на протязі шести останніх років до дня його смерті. Також вказала, що ОСОБА_6 їй говорив, що ні заповіту, а ні договору довічного утримання він ні з ким не заключав, тому що в разі укладення договору довічного утримання Хотинський територіальний центр соціального обслуговування вказану допомогу не надає. Вказані доводи свідка підтверджуються листом Хотинського територіального центру соціального обслуговування з якого вбачається, що ОСОБА_6 був отримувачем соціальної послуги догляду вдома з 22.06.2009 року по день смерті (20.02.2016 року) (а.с.64).

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що покійний ОСОБА_6 був її колишнім чоловіком, від якого їй стало відомо у 2009 році, що він зробив договір на ОСОБА_3, який саме договір вона не уточнювала. Час від часу вони спілкувалися в телефонному режимі. Пізніше, від ОСОБА_3 вона довідалася про те, що був укладений договір дарування.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що йому зі слів ОСОБА_6 було відомо про укладення договору та про те, що догляд за ним буде здійснювати ОСОБА_3, однак коли укладали даний договір він не знає. Також вказав, що він неодноразрово приходив до ОСОБА_6 та бачив що їжа в нього була. Однак за деякий час до дня смерті, ОСОБА_6 багато часу проводив в лежачому стані, в будинку було брудно, та останній іноді просив його купити щось поїсти.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, представника відповідача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази по даній справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до його порушення, зміна правовідношення. Як правило, власник порушеного або невизнаного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, судом встановлено, що 24 травня 2011 року приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 був посвідчений договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, які розташовані в м. Хотині, по вул. Горького, 39а, Чернівецької області.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний договір дарування було укладено від імені ОСОБА_6 на імя відповідача ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 1562, що підтверджується копією договору дарування (а.с. 4), та згідно умов якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар належний дарувальнику на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, виданого 20 грудня 1991 року виконавчим комітетом Хотинської міської ради від 28 листопада 1991 року за номером 247/11- 6, про затвердження акту приймальної комісії про здачу в експлуатацію житлового будинку, зареєстрованого в Хотинському комунальному районному бюро технічної інвентаризації 21 грудня 1991 року, та внесено запис до електронного реєстру прав власності на нерухоме майно 17 травня 2011 року в книзі 15, номер 2311, стор. 124, реєстраційний номер 36666260.

Згідно умов договору, ОСОБА_6 безоплатно передає належний йому на праві приватної власності, а ОСОБА_3 приймає житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Хотині по вул. Горького, 39 а, Хотинського району, Чернівецької області. На земельній ділянці розташовано: літ. А-1 житловий будинок - цегла, загальною площею 80,2 кв. м., в тому числі житловою 45,2 кв.м., літ. Б гараж-сарай - ракушняк, літ. В сарай - ракушняк, літ. Г вбиральня-дерево, 1 огорожа-металеві прути, 2 криниця-з/б кільця. Відповідно до довідки, виданої відділом Держкомзему у Хотинському районі від 24 травня 2011 року, № 980 кадастровий номер ділянки площею 0,1000 га. - :01:010:0246.

Згідно ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування.

Однак, як встановлено судом, при укладенні оспорюваного договору дарування від 24.05.2011 року належного ОСОБА_6 житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, останній на момент укладення правочину хоча і був людиною похилого віку, однак не потребував догляду і сторонньої допомоги.

Так, судом встановлено, та підтверджено поясненнями відповідача ОСОБА_3, в судовому засіданні ОСОБА_6 проживав в спірному будинку з моменту укладення договору дарування, хоча ключі від даного житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами останній передав ОСОБА_3 одразу після укладення вищевказаного договору дарування, що і спростовує посилання позивача на той факт, що фактичної передачі житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами не відбулось.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення вищевказаного договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, дарувальник ОСОБА_6 перебував у приватного нотаріуса Хотинського нотаріального округу ОСОБА_5 і під час підписання договору дарування сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час фізично не мав змоги підписати договір дарування чи не розумів його змісту на момент його укладення, що і вбачається із тексту викладеного в договорі дарування.

Також, із матеріалів справи вбачається, що у відповідності до тексту договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами від 24.05.2011 року, приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу ОСОБА_5 не було зазначено жодного застереження, щодо помилки правочину, нотаріусом були здійснені всі необхідні дії, щодо заключення даного договору дарування, ОСОБА_6 також був попередньо ознайомлений нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування, а не інший правочин, що і спростовує обґрунтування позивача та її представника з приводу того факту, що ОСОБА_6, як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача ОСОБА_3 лише за умови довічного утримання укладаючи спірний договір,та при укладенні даного договору ОСОБА_6 помилявся щодо правової природи правочину, та обов'язків, які виникнуть після його укладення, посилаючись на стан здоровя та необхідність у сторонньому догляді.

Суд, також не приймає до уваги і посилання позивача та її представника на те, що необхідність в укладенні договору у покійного ОСОБА_6 виникла у звязку зі станом його здоровя та потребою у сторонньому догляді, посилаючись на довідку Хотинської центральної районної лікарні, оскільки оспорюваний договір дарування був укладений ОСОБА_6 24 травня 2011 року, а дана довідка видана Хотинською ЦРЛ на запит представника позивача 09.02.2016 року за вих. № 125, тобто за 11 днів до дня смерті ОСОБА_6 (а.с.6), та з якої неможливо встановити жодного факту хвороби ОСОБА_6 саме в період укладення оспорюваного договору дарування.

Також вказані факти не були підтверджені в судовому засіданні і поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Отже, наявні матеріали справи щодо хворобливого стану ОСОБА_6 стосуються лише його стану здоровя через чотири роки і більше після укладення оспорюваного договору, а відтак доказового значення для вирішення справи не мають.

Крім того, суд не приймає до уваги як доказ і акт обстеження матеріально - побутових умов ОСОБА_6 від 29 серпня 2015 року, оскільки даний акт був складений у період перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Хотинської ЦРЛ з 27 серпня 2015 року по 10 вересня 2015 року (а.с. 48).

Щодо сплати покійним ОСОБА_6 комунальних послуг, то даний факт спростовується поясненнями відповідача ОСОБА_3 наданими в судовому засіданні, з яких вбачається, що останній сам сплачував за комунальні послуги, при цьому договір про газопостачання на своє імя він не перезаключив.

Інших доказів, в підтвердження того, що укладення договору дарування ОСОБА_6 відбулося внаслідок помилки позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_2 суду не надано.

Отже, як встановлено судом, ОСОБА_6 укладаючи договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Хотин, вул. Горького, 39 а, Чернівецької області своїм підписом підтвердив, те що вищевказаний договір він укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману.

Згідно ст. 215 п. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Як розяснено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 229 - 233, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою на підставі обману чи помилки; особа, яка оскаржує правочин, має довести, що вона при укладенні правочину помилялася щодо його природи.

У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що у позивача на момент укладення оспорюваного правочину був відсутній хворобливий стан здоровя, внаслідок якого позивач не здатний був в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки жодна з наведених обставин не доведена в судовому засіданні обєктивними доказами, та підстав, які б вплинули на волевиявлення позивача при укладенні вищевказаного договору, судом не встановлено.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на той факт, що відповідач ОСОБА_3 згідно умов договору мав би здійснювати за ОСОБА_6 догляд, що протирічить умовам договору, а саме « п. 6 оспорюваного договору, в якому зазначено, що договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру», оскільки за змістом ч. 2 ст. 717 ЦК України договір дарування є безумовним договором, це ствердження спростовується самим текстом оспорюваного договору, в якому зазначено, що сторонам розяснено зміст ст.ст. 717 - 723 ЦК України, і не міститься жодного посилання на будь - які умови його укладання.

Крім того, згідно п. 8 оспорюваного договору, право власності обдаровуваного на відчужений житловий будинок виникає у обдаровуваного з моменту його прийняття. Обдаровуваний свідчить, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання обдаровуваним оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Отже, аналізуючи встановлені факти та докази надані до матералів справи, суд приходить висновку, що позивачем та її представником не доведено в судовому засіданні наявність помилки ОСОБА_6 щодо природи правочину, що є підставою для відмови у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Хотин, вул. Горького, 39 а, Чернівецької області, який був укладений 24 травня 2011 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки в позові відмовлено.

На підставі викладеного, та керуючись Пунктами 19, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 16, п.1 ст. 202, п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203, п.п. 1, 3 ст. 215, ст.ст. 229 - 233, ст. 638, 717 ЦК України, ст. ст. 27, 60, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернівецької області через Хотинський районний суд терміном десять днів з дня його оголошення, а особами, які не були в судовому засіданні в цей же термін і в цьому ж порядку з дня отримання ними копії рішення суду.

Суддя: А.І. Руснак