Провадження № 2/219/269/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2017 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Шевченко Л.В., при секретарі Брагіній М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_4 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, м. Світлодарськ, 81/25. В обґрунтування позову вказує, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17.11.2006 року позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 20.05.2015 р. «Про зміну і встановлення меж Артемівського району Донецької області» м. Світлодарськ Дебальцевської міської ради віднесено до Артемівського району Донецької області. Таким чином, адресою вказаної вище квартири є: АДРЕСА_2. Відповідно до акту № 9900 від 21.10.2016 року та довідки № 9892 від 20.10.2016 року відповідач за вищевказаною адресою зареєстрована, але з 20.08.2014 р. фактично проживає. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17.08.2015 року шлюб між її сином, третьою особою у справі, та ОСОБА_6 було розірвано. Тобто більше одного року відповідач не є родичем та членом сімї позивача. Однак, відповідач добровільно не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У звязку із вищевикладеним позивач була змушена звернутися до суду з вказаним позовом, який просить задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні наполягала на позовних вимогах та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує та просить їх задовольнити на підставах, викладених у позові. Позивач не ставить питання визнати відповідача такою, що втратила право користування разом з сином (онуком позивача), оскільки вважає, що онук має своє право на користування житлом, що належать їй та її сину, і вона не вбачає цьому перешкоджати і в майбутньому також.

Третя особа на стороні позивача, ОСОБА_4, просив задовольнити позовні вимоги на тих підставах, що викладені у позові. Вказав, що шлюб між ним та відповідачем розірвано, на даний час вона перебуває у іншому шлюбі та проживає за іншою адресою.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, від неї надійшла заява (вх. № ЕП-4141 від 28.12.2016 року) про розгляд справи без її участі, свої інтереси довіряє представляти представнику за довіреністю ОСОБА_3

У судовому засіданні 28.12.2016 року представник відповідача надав заперечення на позовну заяву, в якій зазначено, що її колишній чоловік ОСОБА_4 також є співвласником ? вказаної квартири, але він не наполягає на тому, щоб вона була позбавлена права користування житловим приміщенням, а саме його частиною житла. В квартирі є речі, які були придбані за час їх спільного проживання, які залишились в квартирі, та вона може ними користуватися. В квартирі встановлено лічильники на газ, воду гарячу та холодну. Опалення нараховується за квадратні метри квартири, а не на число зареєстрованих. Таким чином позивач оплачує тільки за ту воду і газ, які вона споживає. Тобто, вказуючи причину того, що лише її реєстрація за вказаною адресою заважає їй вільно користуватись та розпоряджатись майном і створює перешкоди в оформленні субсидії, і те, що вона несе додаткові витрати сплачуючи комунальні послуги, не є правдивою і не суттєва, оскільки за вказаною адресою також зареєстрований її син (онук позивача) та інший син позивача, який також не мешкає за місцем реєстрації. Вказавши в заяві те, що вона добровільно не знімається з реєстрації, позивач вводить суд в оману, так як вона неодноразово зверталась до свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 з проханням дати згоду на зняття з реєстрації разом з сином, але він цієї згоди не надавав, так як цьому заперечувала саме позивач. Тому відповідач залишилась зареєстрованою за вказаною адресою. ОСОБА_4 і зараз не вимагає того, щоб її було позбавлено права користування житловим приміщенням, так як він не є позивачем по справі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 17.11.2006 року, виданого виконавчим комітетом Світлодарської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві приватної власності (по ? частині кожному) належить квартира 25 в будинку 81 в м. Світлодарську Донецької області (арк.с.6).

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 17.08.2015 року, яке набрало законної сили 28.08.2015 року, шлюб між ОСОБА_7 (відповідач) та ОСОБА_4 (третя особа) було розірвано (арк.с.14,66).

Згідно ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищевказаним рішенням суду підтверджено факт окремого від ОСОБА_4 проживання відповідача з серпня 2014 року.

Відповідно довідки КП «Веста» № 9892 від 20.10.2016 року за адресою: м. Світлодарськ, 81/25, зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, її сини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, онук - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, колишня невістка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, (арк.с.8).

Згідно акту про не проживання № 9901 від 21.10.2016 року, виданого КП «Веста», ОСОБА_5 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, 81/25, з 20 серпня 2014 року до теперішнього часу. (арк.с.7).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно ст. 391 ЦК України передбачається право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Спір виник між позивачем, як співвласником квартири, та відповідачем, як колишнім членом сім"ї позивача. При цьому, інший співвласник квартири колишній чоловік відповідача також вважав за необхідне визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона не проживає в квартирі більше двох років, в неї вже інша сімя, вона проживає разом з іншим чоловіком вже більше року.

Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 за місцем реєстрації, за адресою: Донецька область, м. Світлодарськ, 81/25, з серпня 2014 року не проживає. Також у своїх запереченнях відповідач зазначає, що вона разом зі своїм сином ОСОБА_10 поживають за іншою адресою.

16.02.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 зареєстровано шлюб та після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини є ОСОБА_11, що вбачається зі Свідоцтва про шлюб, зареєстрованого виконкомом Світлодарської міської ради Артемівського району Донецької області серії І - НО № 441633, видане 16.02.2016 року (арк. с.87), паспорту відповідача (арк. с.88.89).

Доводи відповідача про те, що в квартирі залишилися її речі, так само і спільні речі, придбані за час спільного з ОСОБА_4 проживання, як підставу на користування ними та квартирою, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. До того, ж у вищевказаному рішенні суду від 17.08.2015 року про розірвання шлюбу встановлено, що спір між сторонами про поділ майна відсутній, а суду не надано доказів, що з серпня 2014 року відповідач зверталася до суду з приводу поділу майна чи витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, окрім іншого, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З наведених норм законодавства слідує що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому подальше зняття з реєстрації здійснюється, зокрема, на підставі рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України (далі - ВСУ) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), викладеними у постанові ВСУ від 16.01.2012року у справі № 6-57цс11 та у п.39 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014року № 5 відповідно.

В запереченнях на позов відповідач вказує, що вона неодноразово зверталась до свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 з проханням дати згоду на зняття з реєстрації разом з сином, що передбачено ст.160 СК України, але він такої згоди не надавав, тому що цьому заперечувала саме позивач.

В судовому засіданні ОСОБА_4 не підтвердив факт звернення відповідача з такою вимогою, зазначивши при цьому, що він дійсно не наполягає на знятті з реєстрації його сина ОСОБА_10.

Суд зауважує, що відповідно до п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто. Пунктом 3.3 Порядку передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/дітей з реєстрації місця проживання. Виходячи з вищенаведеного, у разі її добровільного зняття з реєстрації місця проживання за адресою колишнього чоловіка, та у разі постійного проживання дитини з нею і наявності доказів щодо відмови батька на надання дозволу на зняття з реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини, відповідач не позбавлена можливості захистити своє право в суді та звернутися з позовом про надання такого дозволу.

Доводи відповідача про те, що право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник жилого будинку має відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу, є необґрунтованими, оскільки позивач не просить виселити відповідача з квартири, а звернувся з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Із врахуванням викладеного, встановленням факту не проживання відповідача у даній квартирі понад один рік, відсутності перешкод останній у цьому, відсутності домовленостей відповідача з позивачем, як власником квартири, на користування приміщенням та внесенням плати за користування згідно ст. 162 ЖК України, відсутності юридично визначених у встановленому порядку прав відповідача щодо володіння та користування квартирою, наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: м. Світлодарськ, 81 кв.25.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатила судовий збір у розмірі 551 грн.21коп.(а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1

Керуючись ст. 150 ЖК України, ст. 316, 317, 319, 321, 368, 372, 391, 405 ЦК України, ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2 (адреса: АДРЕСА_4) судовий збір у сумі 551,20 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті 06.02.2017 року, вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому засіданні 06.02.2017 року. Повне рішення оформлено та підписано суддею 07.02.2017 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення ухвалено, оформлено та підписано суддею одноособово в нарадчій кімнаті.

Суддя Л.В.Шевченко