У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_2, про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування,

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 лютого 1973 року він отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на себе одного. У 1993 році він разом зі своєю дружиною, ОСОБА_4, яка була зареєстрована у спірній квартирі у 1990 році, звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у їх спільну власність.

Разом з тим, лише на початку 2016 року позивачу стало відомо про те, що спірна квартира належить на праві власності іншим особам, а свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 невідомо яким чином було видано лише на його дружину - ОСОБА_4

Вважаючи свої права порушеними, а також те, що при проведенні приватизації був порушений її порядок, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач просив поновити йому строк позовної давності, визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184, визнати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 недійсним та скасувати його.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк подання позовної заяви.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке видано 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулася із порушеннями ч. 2 ст. 15 Закону України «Про право власності», ст. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, позивача незаконно було позбавлено права на приватизацію квартири наймачем якої був саме він.

Отже, розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири квартиру АДРЕСА_1 є незаконним та скасовано.

Пунктом 26 Положення передбачено, що на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.

10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києва видано на ім'я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло є розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 лютого 1993 року № 2/184 про приватизацію квартири, яке є незаконним та скасовано, тому ОСОБА_4 не набула права, передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію цієї квартири, тому свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4 також визнано недійсним та скасовано.

Встановлено, що 19 січня 1995 року ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_2

Разом із цим, як дарувальник, ОСОБА_4 з часу укладання договору дарування й до часу своєї смерті, так і позивач, постійно проживали у спірній квартирі, користувалися нею, несли витрати на її утримання, з реєстрації у квартирі не знімалися та іншого житла не мають.

Обдарований ОСОБА_5, у спірну квартиру за життя ОСОБА_4, протягом понад 20 років, не вселявся та не реєструвався в ній. У спірній квартирі він зареєструвався лише після смерті матері, пред'явивши договір дарування за 1995 рік.

Ураховуючи встановлені обставини суд дійшов правильного висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після смерті своєї дружини у 2016 році, а тому підставно поновив позивачу строк подання позовної заяви про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування.

Ураховуючи наведене, судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_2, про поновлення строку звернення до суду, визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов