Справа № 363/2618/16-ц Головуючий у І інстанції Войнаренко Л. Ф.
Провадження № 22-ц/780/848/17 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 45 02.02.2017
УХВАЛА

Іменем України

02 лютого 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Олійника В.І.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, в інтересах якої діє Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним житлом - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, та виселити ОСОБА_3 з вищевказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 28.01.2003 року, укладеного між нею та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

У вищевказаній квартирі на момент підписання договору довічного утримання у 2003 році була зареєстрована та проживала дочка ОСОБА_4 - ОСОБА_3, яка власником квартири не була, однак продовжує проживати в ній після смерті матері.

ОСОБА_2 в позові посилається на те, що після смерті ОСОБА_4 підстава виникнення у ОСОБА_3 права на користування квартирою припинилася і вона користується належним позивачу житлом без будь-якої правової підстави, в зв»язку з чим на підставі положень ст. 391 ЦК України підлягає виселенню з квартири без надання їй іншого житлового приміщення.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_4 передає у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_2 зобов'язується забезпечувати ОСОБА_4 житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання в відчужуваній квартирі, забезпечувати харчуванням, одягом, лікуванням, доглядом та необхідною допомогою, грошова оцінка яких складає 100 грн. готівкою щомісяця, оплачувати квартиру, комунальні послуги за квартиру, абонентську плату за телефон та 70 кВт електроенергії, забезпечити організацію похорон та ритуальних послуг у разі смерті (а.с.6-7). Даний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.02.2003 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с.9).

В спірній квартирі з 18 серпня 2000 року зареєстрована ОСОБА_3 - дочка ОСОБА_4 (а.с.13), яка страждає на хронічне психічне захворювання, внаслідок якого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.17-19). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2011 року ОСОБА_3 визнано недієздатною, однак опіку над нею на час розгляду справи не встановлено.

Також встановлено, що ОСОБА_2 вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод та виселення з належної їй квартири, в задоволенні якого рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 2 лютого 2012 року (а.с.80-82), залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2012 року, відмовлено в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 391 ЦК України, на яку як на підставу вимог посилається позивач, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.47 Конституції України, що кореспондується з ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як роз'яснено в пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивачем суду не надано доказів того, що діями відповідача порушується її право власності чи законного володіння спірною квартирою, що стало б підставою для задоволення позову в частині виселення ОСОБА_3 згідно ст.ст. 391, 396 ЦК, крім того, ОСОБА_2 після набуття у власність квартири у 2003 році проти проживання ОСОБА_3 у ній не заперечувала, в зв»язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги ОСОБА_2

Обгрунтованим є і рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, оскільки можливість застосування даного правового інституту безпосередньо пов»язується з непроживанням особи за місцем реєстрації без поважних причин понад визначений законом строк (ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України). При цьому, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 постійно проживає у належній позивачу ОСОБА_2 квартирі з серпня 2000 року і іншим житлом не забезпечена.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга позивача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 листопада 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: