Справа №487/3609/16-ц 03.04.2017 03.04.2017 03.04.2017
Справа №487/3609/16-ц Головуючий першої інстанції Біцюк А.В.
Провадження №22-ц/784/577/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

03 квітня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО») про захист прав споживачів, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 08 липня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено договір №005140 фінансового лізингу з метою придбання автомобіля Skoda Roomster, вартістю 25 301.20 доларів США, що станом на дату підписання договору еквівалентно 630 000 грн.

Цього ж дня ним проведено перерахунок грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача, відкритий в АТ «ОСОБА_3 Аваль» в розмірі 157 500 грн., із призначенням платежу платіж згідно договору фінансового лізингу.

Проте, як на думку позивача, умови вказаного договору не відповідають вимогам цілого ряду норм чинного законодавства та порушують його права як споживача, зокрема:

- договір укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору та принципу добросовісності його учасників;

- сторонами не дотримано вимог закону про обовязковість нотаріального посвідчення письмової форми договору;

- договір укладено юридичною особою, яка не має право на здійснення лізингових операцій, оскільки у неї відсутня відповідна ліцензія.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив застосувати до договору №005140 фінансового лізингу від 08 липня 2016 року, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути на його користь майно, набуте відповідачем на виконання зазначеного договору, а саме грошові кошти у розмірі 157 500 грн. та витрати по сплаті комісії банку в сумі 1 575 грн.

Заочним рішенням Заводський районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалено застосувати до договору лізингу №005140 від 08 липня 2016 року наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 сплачений платіж в сумі 157 500 грн. та витрати по сплаті комісії банку в розмірі 1 575 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Ухвалою цього ж суду від 14 грудня 2016 року у задоволені заяви ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального законодавства, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення у справі, районний суд, врахувавши правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2766цс15, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.10,60,212 ЦПК України, встановивши, що договір фінансового лізингу №005140 від 08 липня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та позивачем ОСОБА_2 нотаріально посвідчено не було, отже він є нікчемним, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача коштів в сумі 157 500 грн.

Колегія суддів з такими висновками районного суду погоджується. Водночас, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої останнім банківської комісії у сумі 1 575 грн., з огляду на наступне.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України).

Частиною 4 ст.10 ЦПК України установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

З урахуванням вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення суду першої інстанцій не в повній мірі відповідає наведеним нормам процесуального права.

Відповідно до ст.ст.202,204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до приписів ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч.1 ст.203 ЦК України угода визнається недійсною у разі коли вона суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положення ч.1 ст.216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.1,2 ст.806 ЦК України).

За змістом ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу №005140 строком на 78 календарних місяців, предметом якого є автомобіль марки Skoda Roomster, вартістю 25 301.20 доларів США, що станом на дату підписання договору еквівалентно 630 000 грн. За умовами договору лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу предмет лізингу не пізніше 30 робочих днів після отримання: адміністративного платежу - 10% від вартості предмету лізингу (2 530.12 доларів США); авансового платежу - 50% від вартості предмету лізингу (12 650.60 доларів США); комісії за передачу предмета лізингу - 3% від вартості транспортного засобу (759.04 доларів США) (а.с.9-18).

08 липня 2016 року на виконання умов договору фінансового лізингу, ОСОБА_2 сплатив товариству 157 500 грн., вказавши в квитанції призначення платежу - платіж згідно договору фінансового лізингу №005140 від 08 липня 2016 року. Також, позивач за перерахування вказаного платежу на рахунок банку сплатив 1 575 грн. комісії за прийнятий готівковий платіж (а.с.19).

Проте, обумовлений договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки Skoda Roomster, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч вимогам ст.799 ЦК України не було укладено в нотаріальній формі, а тому в силу положень ст.220 цього ж Кодексу такий договір є нікчемним, що узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним у раніше зазначеній постанові від 16 грудня 2015 року по справі №6-2766цс15 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, який є обов'язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Районний суд хоча й обґрунтував рішення про задоволення позову наявністю декількох підстав: несправедливі умови, відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансової діяльності та відсутність нотаріального посвідчення оспорюваного договору, однак правильно вирішив справу по суті.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Таким чином, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про помилковість висновків судів щодо несправедливості умов договору та що сторонами дотримано вимоги ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, є безпідставними, адже, як установив районний суд, оспорюваний договір не посвідчено нотаріально, а тому він є нікчемним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив правової природи договору фінансового лізингу, не встановив його умов, спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення та наявними у справі доказами. При цьому, суд достатньо повно установив обставини справи, які мають значення для вирішення спору, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Окрім того, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Разом з тим, на думку колегії суддів, необґрунтованим є висновок районного суду про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої останнім банківської комісії у сумі 1 575 грн., оскільки відповідач не був стороною договору, за яким позивач сплатив банку грошові кошти за банківською послугою та не одержував цих коштів за договором.

Отже, вимоги позивача про стягнення вказаної банківської комісії не підлягають задоволенню, з підстав передбачених положеннями ст.216 ЦК України. Вимог про відшкодування вказаних грошових коштів, з інших підстав, позивач не предявляв.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат по сплаті банківської комісії, то на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні вищезазначених вимог позивача.

Відповідно до ст.88 ЦПК України перерозподілу підлягають і судові витрати.

Так, судові витрати ОСОБА_2 складають 1 102 грн. 40 коп. (судовий збір при подачі позовної заяви). Судові витрати відповідача складають 1 749 грн. 83 коп. (судовий збір за подачу апеляційної скарги).

Оскільки загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 157 500 грн., тобто 99% від заявлених позовних вимог, то відповідно до правил ст.88 ЦПК України щодо пропорційного розподілу судових витрат, на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» 1 073 грн. 88 коп. (1 091 грн. 38 коп. - 17 грн. 50 коп.) на відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 19 жовтня 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 витрат по сплаті банківської комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення витрат по сплаті банківської комісії в сумі 1 575 (одна тисяча пятсот сімдесят пять) грн.

Заочне рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 88 коп. судового збору.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_4