Справа № 369/7330/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/588/17 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 26.01.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 7 709 грн. боргу та судові витрати, а також поновити йому строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Мотивуючи позов, зазначав, що в грудні 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким останній отримав 10 000 грн. Вказує, що кошти у строк до 01 січня 2009 року відповідач не повернув, через що у подальшому рішенням суду від 10 липня 2009 року із ОСОБА_3 на його користь було стягнуто заборгованість за договором позики та видано виконавчий лист для примусового виконання цього рішення. Зазначає, що повністю рішення суду було виконано лише у березні 2016 року.

Вважає, що, відповідно до ст. 1048 ЦК України він має право на отримання від позичальника процентів за користування грошовими коштами за весь період до дня повернення позики, а саме за період з 01 січня 2008 року по 30 червня 2012 року - 5 373 грн., та за період з 01 липня 2012 року по 01 лютого 2012 року - 2 436 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не повною мірою.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення грошових коштів за період з січня 2008 року по серпень 2013 року, а також не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про стягнення боргу за період із серпня 2013 року по лютий 2014 року, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, колегія не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2007 року ОСОБА_2 надав у борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 000 грн. зі строком повернення до 01 січня 2009 року.

01 лютого 2010 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 борг в розмірі 10 000 грн., інфляційних втрат за весь час прострочення грошового зобов'язання у розмірі 3 269 грн., пеню в розмірі 10 000 грн., три відсотки річних в розмірі 300 грн. та судові витрати (а. с. 5).

З матеріалів справи також вбачається, що рішення суду виконано повністю у січні 2014 року. Дана обставина підтверджується також звітом про здійснені відрахування та виплати ПрАТ «Вентиляційні системи» відносно ОСОБА_3 за рішенням Києво-Святошинського районного суду від 14 червня 2016 року (а. с. 7, 23-25).

Відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву (а. с. 14-15).

Відповідно до ч.1ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Однак, відповідно до вимог ст. ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішення суду, яким було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості, набрало законної сили 17 серпня 2010 року, а отже з цього часу почав обраховуватися строк позовної давності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи норми діючого законодавства, що регулює правовідносини з договору позики, та те, що позивач пропустив строк позовної давності для пред'явлення позову про стягнення з ОСОБА_3 на його користь відсотків за користування позикою, колегія суддів вважає, що суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

Разом з тим, на думку колегії, місцевий суд помилково відмовив позивачу також з підстав недоведеності позовних вимог, оскільки законом не передбачено можливості одночасної відмови у позові як з підстав пропуску позовної давності, так і з підстав недоведеності позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини цього рішення посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні позову на недоведеність позовних вимог, а у іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року змінити, виключивши з мотивувальної частини цього рішення посилання суду першої інстанції на недоведеність позовних вимог як на підставу для відмови у задоволенні позову.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: