АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 638/4104/16-ц Головуючий І інстанції Семіряд І.В.
Провадження: 22-ц/790/1807/17 Головуючий ІІ інстанції Бездітко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів Довгаль А.П., Сащенка І.С.

за участю секретаря Котлярової М.Ю.,

розглянув матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення особи права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, третя особа: відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, -

встановила:

У березні 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1, належить її на праві приватної власності : 1/2 частина квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.2007, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-2365, зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.08.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1; 1/2 частина квартири на підставі договору купівлі - продажу від 12.09.2007, укладеного між нею та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 6642, зареєстрованим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.10.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1. У вказаній квартирі вона зареєстрована та мешкає з 13.11.2007. У період часу з 16.06.2007 року по 03.12.2008 рік вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 З 23.10.2007 відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення шлюбних відносин, з грудня 2008 року і по теперішній час відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не мешкає, участі в утриманні спірного житла не приймає. У звязку з тим, що відповідач близько восьми років не мешкає за місцем реєстрації у вказаній квартирі, без будь яких поважних причин, вона просить суд усунути перешкоди в здійсненні нею права користування та розпорядження належною її спірною квартирою, шляхом позбавлення його права користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Посилалась на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначила наступне. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції помилково виходив з того, що відповідач являється не тільки її колишнім членом сім»ї, а й співвласником квартири, оскільки 1/2 її частина була придбана позивачем у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 хоча і була придбана у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, однак за кошти належні позивачу. Крім того, згідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2011 року, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.11.2010 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 скасовано та в цій частині у задоволенні позовних вимог йому відмовлено. Таким чином, ОСОБА_2 не є співвласником спірної квартири. До теперішнього часу ОСОБА_2 жодним чином не здійснив спроби реалізації свого права на поділ спільного сумісного майна подружжя. Судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги факт того, що відповідач на протязі 8 років не мешкає у спірній квартирі, не зберігає в ній свої речі та не здійснює ні яких дій щодо утримання даної квартири.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час перебування їх в зареєстрованому шлюбі, тому підпадає під ознаки майна, визначеного приписами ст. 60 СК України. Згідно рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 29.11.2010р., яке було залишено без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2011 р. в частині вселення відповідач ОСОБА_2 в спірну квартиру, ОСОБА_2 був вселений в квартиру АДРЕСА_2. Дане рішення в цій частині набрало законної сили. Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач ОСОБА_2 є не тільки колишнім членом родини позивача, а й співвласником спірної квартири.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

По справі встановлено, що квартира АДРЕСА_3, належить позивачу ОСОБА_1І на підставі : 1/2 частина квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.2007, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-2365, зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.08.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1; 1/2 частина квартири на підставі договору купівлі - продажу від 12.09.2007, укладеного між нею та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 6642, зареєстрованого КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.10.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1.

Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.11.2008 року з 16.06.2007 року по 03.12.2008 рік позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з інформації, наданої дільницею № 8 КП « Жилкомсервіс » , копій загальногромадянського паспорту позивача, довідки наданої ОСОБА_4, УДМС України в (у) Х/О в спірному житловому приміщенні квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані : з 13.11.2007 позивач ОСОБА_1, з 23.10.2007 відповідач ОСОБА_2 ( а.с. а.с. 5-7, 19, 21 ).

З урахуванням того, що 1/2 частина спірної квартири була придбана ОСОБА_1 01.08.2007 р., тобто у час перебування з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбу, 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до положень ст. 60 СК України.

Рішенням Дзержинського райсуду м. Харкова від 29.11.2010, яке було частково залишено без змін рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2011р. відповідач ОСОБА_2 був вселений в квартиру АДРЕСА_2. В частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину зазначеної квартири, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.11.2010 року було скасовано, і в цій частині у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_2 було відмовлено. ( а.с.а.с. 33-36, 37- 39 ).

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 був вселений до спірної квартири на підставі рішення суду, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, права користування житловим приміщенням може бути позбавлений лише член сім»ї власника, але не сам власник, оскільки позбавлення його правомочності користування належним йому майном суперечить принципу непорушності права власності.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності майна, що було набуте за час перебування в шлюбі, а тому обовязок доказування протилежного лежить на позивачеві, який заперечує право власності свого колишнього чоловіка на нерухоме майно придбане в шлюбі.

Позивачка, стверджуючи, що квартира придбана нею за її особисті кошти, всупереч вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України не надала суду відповідних доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що 1/2 частина спірної квартири набута під час зареєстрованого шлюбу сторін та належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів про те, що спірне майно є особистою приватної власністю позивача відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги факт того, що відповідач на протязі 8 років не мешкає у спірній квартирі, не зберігає в ній свої речі та не здійснює ні яких дій щодо утримання даної квартири та не застосовано вимог ст. 405 ЦК України є безпідставними .

Враховуючи те, що відповідач фактично є співвласником, а не членом сім»ї власника спірної квартири, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що правила ст. 405 ЦК України не поширюються на дані правовідносини і відповідача не можна позбавити права користування кватирою через не проживання в ній.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позову про зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то вона також не підлягає до задоволення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Рішення суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування або зміни рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді