Справа №560/1339/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2017 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника третьої особи: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області про повернення дитини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області та просить повернути її неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та припинити стягнення з неї аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свою заяву мотивує тим, що рішенням Рівненського міського суду від 25 березня 2004 року, у неї було відібрано її дитину, сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, зазначеним рішенням присуджено стягнення з неї аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте, позивач зазначає, що на даний час відпали причини, які перешкоджали неналежному вихованню нею сина, тому просить повернути їй неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та припинити стягнення з неї аліментів.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задоволити, оскільки на даний час позивач виправилась, бажає повернути сина та буде належним чином його виховувати та турбуватись про нього.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала.

Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що Дубровицькою районною державною адміністрацією Рівненської області було розглянуто питання щодо можливості повернення дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім'ю матері, а тому проти задоволення позову не заперечує.

В судовому засіданні свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що позивач після відібрання у неї неповнолітнього сина, змінила свою поведінку, веде нормальний спосіб життя, часто спілкується з сином, навідує сина у школі-інтернаті, допомагає йому та бажає його повернути, для нього створені усі необхідні умови проживання.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що позивач є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії І-ГЮ №140321 від 12.11.2002 року (а.с.5).

Як вбачається із копії свідоцтва про одруження серії І-ГЮ №047466 від 09.11.2001 року, ОСОБА_8 09.11.2001 року, уклала шлюб із ОСОБА_9, після чого отримала прізвище "Полунець" (а.с.5).

Рішенням Рівненського міського суду від 25 березня 2004 року, відібрано дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 від його матері ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та передано дитину бабі - ОСОБА_4. Крім того, зазначеним рішенням з ОСОБА_8 було присуджено стягнення аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття в розмірі 51,00 грн. щомісячно (а.с.7).

Підставою для відібрання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 від позивача, згідно вищезазначеного рішення стало невиконання позивачем своїх батьківських обовязків.

Відповідно до ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення дитини.

Виходячи з аналізу зазначеної норми права, оскільки підставою для відібрання дитини є випадки, при яких залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоровя і морального виховання, то повернення дитини можливе лише при усуненні зазначених обставин (батько, мати вилікувались, змінили поведінку, змінили ставлення до дитини тощо). Довести це слід позивачу, оскільки кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК).

Саме позивачеві належить довести, по-перше, факт зникнення обставин, що були підставою для відібрання дитини, а, по-друге, доцільність повернення дитини в рідну сімю.

На підтвердження факту відсутності обставин, які перешкоджали належному вихованню сина, позивачем надано висновок органу опіки та піклування Дубровицької районної державної адміністрації №664/1-20 від 02 листопада 2016 року, згідно якого встановлено, що при обстеженні умов проживання ОСОБА_3 встановлено, що остання проживає разом зі співмешканцем ОСОБА_10, який не заперечує щодо проживання ОСОБА_5 разом з ними. Будинок має 4 житлові кімнати, кухню та веранду. Паливом (дровами) на зимовий період сім'я забезпечена. На час обстеження продуктів харчування вдосталь. ОСОБА_11 відведено окрему кімнату, де є місце для сну, відпочинку, підготовки до навчання. В кімнаті є шафи для одягу, в яких складений дитячий одяг, постільна білизна, стіл, телевізор, музична колонка та ін. Є дитяча література, малюнки. Питання щодо можливості повернення дитини на виховання матері, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 31.10.2016 року за результатами чого було прийнято рішення про доцільність повернення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім'ю матері, а тому органом опіки та піклування Дубровицької районної державної адміністрації Рівненської області зроблено висновок про можливість повернення неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 в сім'ю матері ОСОБА_3 (а.с.8).

Як вбачається із довідки №186 виданої 04.04.2016 року КЗ "Чудельська загальноосвітня школа - інтернат №1 І-ІІ ступенів" Рівненської обласної ради, ОСОБА_5 навчається у 6-му класі КЗ "Чудельська загальноосвітня школа - інтернат №1 І-ІІ ступенів" Рівненської обласної ради і знаходиться на неповному державному утриманні (а.с.6).

Крім того, згідно інформації від 18.10.2016 року №527, ОСОБА_5 є активною дитиною, навчається з задоволенням. На вихідні та канікулярні дні ОСОБА_5 забирала мама в с.Золоте. Дитина з нетерпінням чекала приїзду мами, охоче їхав додому. З дому ОСОБА_5 привозили вчасно, чистим. Одягом, взуттям, канцприладдям по мірі можливості забезпечують. Дитина має тісний зв'язок з мамою. Мама часто телефонує, цікавиться здоров'ям дитини, привозить та передає гостинці та все необхідне (а.с.16).

З листа ОСОБА_5, що надійшов на адресу служби в справах дітей судом вбачається, що дійсно дитина має тісний зв'язок з мамою, оскільки він вказує, що дуже любить маму та сумує за нею, а вона дбає про нього та забезпечує усім необхідним (а.с.17).

Згідно довідки №1424 виданої 18.10.2016 року Людинською сільською радою Дубровицького району Рівненської області ОСОБА_3 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, без реєстрації (а.с.9).

Відповідно до ст.ст. 11, 12, 14 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам... допомогу у виконанні ними своїх обовязків щодо виховання дітей..., захищає права сімї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні.

Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Європейський суд з прав людини у п.52 рішення у справі „Савіни проти України зазначив, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Враховуючи вищезазначене, оскільки після постановлення рішення Рівненським міським судом від 25.03.2004 року про відібрання дитини, позивач ОСОБА_3 фактично усунула причини, які перешкоджали належному вихованню нею дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, тим самим створила належні умови для проживання сина разом з нею, і органом опіки та піклування Дубровицької районної державної адміністрації було надано висновок про можливість повернення неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сімю матері ОСОБА_3, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. ст.170 СК України, ст.ст. 10, 60, 212, 214, 234, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_2 задоволити.

Повернути ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_6. Українки, 106, Дубровицького району Рівненської області її неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_12