АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3217/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/56/17 Доповідач - Фащевська Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 3 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання права на реєстрацію місця проживання,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою № 6 по вулиці Тісній, 11 в м. Тернополі, і визнання за нею, ОСОБА_1, та її дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, права на реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі.

Позивачка обґрунтовує позов тим, що з 2002 року по 2012 рік перебувала з відповідачем ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, від якого народилося двоє дітей. Діти після розірвання шлюбу проживають із нею в зазначеній квартирі. Квартира набута за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, покупцем за яким є ОСОБА_6 У квартирі зареєстрований брат її колишнього чоловіка - відповідач ОСОБА_5, на реєстрацію якого вона як співвласник квартири згоди не надавала. ОСОБА_5 ніколи не проживав та не проживає по даний час у спірній квартирі, плати за користування жилим приміщенням та комунальними послугами не здійснює, не несе жодних витрат з утримання житлового приміщення, однак відмовляється добровільно знятися з реєстрації. Безпідставна реєстрація відповідача у спірній квартирі, створює для позивача обмеження у праві розпорядження та користування жилим приміщенням, зокрема позбавляє її можливості оформити субсидії на оплату комунальних послуг. Крім цього, відповідач ОСОБА_6, як співвласник квартири не дає згоди на реєстрацію місця проживання її та дітей у квартирі. З цих підстав позивач вважає, що вона, будучи співвласником квартири, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 3 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання права на реєстрацію місця проживання відмовлено.

ОСОБА_1 звернулася в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, в якій вказує, що дане рішення не грунтується на нормах матеріального права, зокрема порушує вимоги ст. 60 та 61 СК України, ст. 368 ЦК України, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу. Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали. Відповідач ОСОБА_5 не з'явився у судове засідання. Відповідач ОСОБА_3 підтвердив той факт, що відповідач ОСОБА_5 повідомлений про слухання справи.

Враховуючи наведене, а також те, що відповідач ОСОБА_5 неодноразово не з'являється на судові засідання, в звязку з чим розгляд справи неодноразово відкладався, останній повідомлений про слухання справи, а тому колегія вважає за можливе слухати справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.303 ЦК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону та встановленим обставинам по справі, а тому рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення на підставі ст. 309 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 з 19 травня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 квітня 2012 року. Прізвище позивача після розірвання шлюбу - ОСОБА_1.

Від даного шлюбу в подружжя є двоє дітей - дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження серії 1-ИД номер 000433 від 11 лютого 2005 року, видане Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, та дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить свідоцтво про народження серії 1-ИД номер 075914 від 10 листопада 2008 року, видане Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9, 28 грудня 2005 року ОСОБА_3 купив чотирьохкімнатну квартиру № 6, що знаходиться в будинку №11 по вулиці Тісній у місті Тернополі.

Згідно довідок адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Тернопільській області від 16.05.2016 р. у квартирі за №6 по вул.Тісна, 11 в м.Тернополі прописані ОСОБА_3 - з 12.03.2013 року, а ОСОБА_5 - з 19.03.2013 року.

Як убачається з довідки про склад сім'ї, що проживає у житловому приміщенні/будинку, виданої 03 березня 2015 року ОСББ «Тісна 11», за адресою АДРЕСА_2, проживають уповноважений власник (співвласник, наймач) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її доньки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Враховуючи наведене, колегія вважає, що квартира за № 6 по вулиці Тісній, 1 в місті Тернополі, придбана за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачка є співвласником даної квартири.

Колегія не приймає до уваги посилання на те, що спірна квартира придбана за особисті кошти, а тому це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, оскільки ці обставини не були предметом розгляду, а тому не мають правового значення для вирішення даного спору.

Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України України, згідно з якими власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Співвласники майна, що є у спільній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.ст. 321, 369 ЦК України).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право пред'явлення позову про визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право на користування житлом, має право власник житла.

Враховуючи те, що позивачка є співласником спірної квартири, постійно проживає в ній з неповнолітніми діти, колегія вважає, що вона має право на пред'явлення позову про визнання члена сім'ї власника таким, що втратив право на користування житлом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрований у квартирі за № 6 по вул.Тісна у м.Тернополі з 19.03.2013 року, що стверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Тернопільській області від 16.05.2016 р. та не заперечується сторонами.

В актах про встановлення складу осіб, що проживають у житловому приміщенні, складених 15 грудня 2015 року та 17 березня 2016 року комісією у складі голови ОСББ ОСОБА_10, мешканців квартир № 1 та № 8 у будинку № 11 по вул. Тісній ОСОБА_11, ОСОБА_12, зазначено, що у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації проживають співвласник квартири ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її доньки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Інших осіб, проживаючих у вказаній квартирі, не виявлено.

Як пояснила позивачка відповідач ОСОБА_5 більше року не проживає у спірній квартирі. Відповідач ОСОБА_3 у своїх поясненнях при розгляді апеляційної скарги теж ствердив, що його брат ОСОБА_5 прописався у спірній квартирі, однак фактично у ній не проживає.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживає понад встановлені законом строки без поважних причин, а тому втратив право на користування цим житлом відповідно до вимог ст.405 ЦК України.

Належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин не проживання в спірній квартирі відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у передбаченому ст.ст.10, 60 ЦПК України порядку суду не надали.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Щодо вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею та її дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, права на реєстрацію місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_4 слід зазначити наступне.

Відповідно до п.18 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджені постановою КМУ від 02.03.2016 р. за № 207 для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, заяву та документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сімї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не надає згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та її і відповідача ОСОБА_3 неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, у квартирі АДРЕСА_3.

Враховуючи вищезазначені вимоги закону, а також те, що позивачка є співвласницею квартири за №6 по вулиці Тісній, №11 в місті Тернополі, постійно проживає з дітьми у цій квартирі, колегія вважає, що згідно закону вона має право на реєстрацію свого місця проживання та місця проживання неповнолітніх дітей у даній квартирі, а тому її позовні вимоги про визнання права на реєстрацію її та неповнолітніх дітей слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 3 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання права на реєстрацію місця проживання задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою за № 6 по вулиці Тісній, 11 в місті Тернополі.

Визнати за ОСОБА_1 та її неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право на реєстрацію місця проживання в квартирі за №6 по вул.Тісна, 11 в м.Тернополі.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: М.В. Ходоровський

ОСОБА_13