Справа № 761/5912/16-ц
Провадження № 2/761/2088/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі Кияшко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національні інформаційні системи», третя особа : Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості із заробітної плати, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» (далі - відповідач), третя особа: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості із заробітної плати, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 11.12.2000 року відповідно до наказу № 192-К позивача було прийнято на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на посаду оператора II категорії. З часом позивач працював у вказаній філії на посадах адміністратора II та І категорій, адміністратора реєстрів І категорії, начальника відділу супроводження реєстрів, заступника директора Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Відповідно до штатного розпису, розмір заробітної плати позивача на останній посаді становив 3800,00 грн. З березня 2014 року відповідачем було припинено фінансування Кримської філії, в тому числі припинено виплату заробітної плати працівникам. В березні та квітні 2014 року позивач виконував свою роботу, що підтверджується даними табелів обліку робочого часу за вказані місяці. 25.04.2014 року у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю (неодноразова невиплата заробітної плати) позивачем була подана заява про звільнення за власним бажанням згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України. 25.04.2014 року позивача було звільнено на підставі наказу № 85-К. Разом з тим, відповідно до наказу про звільнення, розрахункового листка за квітень 2014 року позивачу мало бути виплачено: заробітну плату у розмірі 3281,82 грн., винагороду за вислугу років у розмірі 328,18 грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 15505,81 грн., вихідну допомогу у розмірі 16757,52 грн., заборгованість із заробітної плати на 01.04.2014 року у розмірі 3524,24 грн., але розрахунок з позивачем не проведений, грошові кошти у день звільнення позивачеві виплачені не були. Як зазначає позивач, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2015 року, Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України позивачу уже було сплачено заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 90510,57 грн., але оскільки було порушено права позивача, то на його користь має бути стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 26.05.2015 року по 01.02.2016 року, тому що відповідач являється правонаступником Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Тому позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.04.2014 року по 01.02.2016 року у розмірі 83980,00 грн. 00 коп.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. До матеріалів справи додано письмові заперечення проти позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. До матеріалів справи додано письмові заперечення проти позову.

Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України).

Судом встановлено, що 11.12.2000 року відповідно до наказу № 192-К позивача було прийнято на роботу до Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на посаду оператора II категорії (а.с. 16).

07.11.2012 року відповідно до наказу № 77-К позивача було переведено на посаду заступника директора Кримської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (а.с. 17).

25.04.2014 року позивач звернувся до філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України з заявою про звільнення за власним бажанням відповідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 18).

25.04.2014 року позивача було звільнено з посади за власним бажанням відповідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу №85-к (а.с. 19).

Відповідно до даних наказу про звільнення позивача, розрахункового листка за квітень 2014 року, відомостей обліку заробітної плати за квітень 2014 року, належними до виплати позивачеві при звільненні були наступні суми: заробітна плата у розмірі 3281 грн. 82 коп.; винагорода за вислугу років у розмірі 328 грн. 18 коп.; компенсація за невикористані відпустки у розмірі 15505 грн., 81коп.; вихідна допомога у розмірі 16757 грн. 52 коп.; заборгованість із заробітної плати на 01.04.2014 року - 3527 грн. 24 коп. (а.с. 19-26).

Проте, зазначені грошові кошти позивачеві виплачені не були.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч.3 ст. 38 КЗпП України).

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України).

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у випадку розрахунку середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.10.2015 року, позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Інфрмаційний центр» про стягнення заборгованості із заробітної плати, сум, належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку було задоволено; стягнуто з Державного підприємства «Інфрмаційний центр» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в розмірі 39400 (тридцять дев'ять тисяч чотириста) грн. 57 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 51110,00 (п'ятдесят одна тисяча сто десять) грн., а всього - 90510 (дев'яносто тисяч п'ятсот десять) грн. 57 коп. (а.с. 37-45)

Судом встановлено, що Державне підприємство «Національні інформаційні системи» є самостійним новоствореним підприємством, що створене розпорядчим актом - наказом Міністерства юстиції України «Щодо створення державного підприємства «Національні інформаційні системи» від 07.05.2015 року № 657/5 (а.с. 74).

Відповідно п. 3 Наказу було установлено, що: статутний капітал державного підприємства «Національні інформаційні системи» формується шляхом передачі у встановленому порядку до нього майна згідно з переліком, що додається; майно державного підприємства «Національні інформаційні системи» закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно п. 1.1 Статуту визначено, що Державне комерційне підприємство «Національні інформаційні системи» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України.

Відповідно п. 4 Статуту визначено, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно до п. 3.7, 3.9 Статуту ДП «НАІС» несе відповідальність лише за своїми зобов'язаннями та в межах належного йому майна згідно із законодавством. Підприємство не несе відповідальності за зобов'язаннями Держави та Уповноваженого органу управління.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про ліквідацію державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України» від 11.09.15 року № 258/7 Міністерством юстиції України було визначено припинити шляхом ліквідації державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. На Підприємстві створено ліквідаційну комісію та призначено голову ліквідаційної комісії Шелембу В.М.

Судом встановлено, що відповідно до досліджених в судовому засіданні доказів, правонаступників державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України не визначено.

Крім того, суд звертає увагу, що Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України позивачу було сплачено заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 90510,57 грн., що підтверджується випискою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 01.03.2016 року.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, враховуючи те, що необхідні при звільненні кошти позивачу виплачено, а також зважаючи на те, що Державне підприємство «Інформаційний центр» не є правонаступником Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, позивач не перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, тому судом не встановлено порушення законних прав позивача з боку відповідача, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 40, 42, 43, 49-2, 117, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 10 60, 208, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національні інформаційні системи», третя особа: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про стягнення заборгованості із заробітної плати, сум належних до виплати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя