№621/2084/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

18 січня 2017 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Вельможної І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кошевої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням третя особа Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області,

в с т а н о в и в:

20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у подальшому, 20 грудня 2016 року, подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком з надвірними будівлями № 29 по вул. Лисенка в с. Таранівка Зміївського району Харківської області.

На обгрунтування позовних вимог зазначив про те, що він є власником вищезазначеного житлового будинку, в якому зареєстрована колишня дружина його онука разом з малолітньою донькою. Однак, після розірвання шлюбу відповідачка з 10 жовтня 2015 року виїхала разом з дитиною до сел. Слобожанське Зміївського району Харківської області, де мешкає по теперішній час. Факт реєстрації відповідачки позбавляє позивача вільно користуватися, розпоряджатися своїм майном, отримати субсидію на оплату житлово - комунальних послуг, що тягне за собою зайві витрати. Враховуючи, що відповідач у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, змушений звернутися за захистом порушеного права до суду.

Представник позивача ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, посвідченої 27.12.2016 року секретарем виконавчого комітету Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Пояснила про те, що після одруження її сина та ОСОБА_2 батько зареєстрував невістку у належному йому житловому будинку, в подальшому у будинку було зареєстрованого їх новонароджену онуку ОСОБА_3, де вони мешкали з 2014 року. У вересні 2015 року відповідачка разом з донькою виїхала на проживання до іншого місця, це було її особистим бажанням. Оскільки реєстрація колишніх членів сімї власника порушує інтереси позивача та з урахуванням того, що батьки малолітньої ОСОБА_3 мають змогу забезпечити дитині всі належні житлові умови, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та пояснила, що дійсно з жовтня 2015 року не проживає за місцем реєстрації, оскільки після сварки з чоловіком виїхала проживати до іншого місця. При цьому вказала, що самостійно забрала належні їй речі з будинку, ключі від будинку залишила чоловіку. Спочатку мешкала у вітчима, на теперішній час орендує квартиру. Крім того, вказала, що зняття з реєстрації позбавить її дитину права відвідувати дитячий садок, лікарів, тощо. На теперішній час вона не має місця де мала б зареєструватися. Крім того, 09.12.2016 року відповідачем надано до канцелярії суду письмові заперечення, в яких зазначає про те, що зняття з реєстрації її малолітньої дитини порушить її права, передбачені Законом України «Про охорону дитинства». (а.с. 32-37)

Представник третьої особи ОСОБА_5 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, вказала на необхідність прийняття рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини. Правового обґрунтування своєї позиції стосовно можливого порушення прав дитини представник третьої особи на розсуд суду не надала.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку:

Спірним є питання про визнання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком № 29 по вул. Лисенка в с. Таранівка Зміївського району Харківської області.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку № 29, розташованого по вул. Лисенка в с. Таранівка Зміївського району Харьківської області, який належить йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15.03.1989 року виконкомом Таранівської сільської ради народних депутатів. (а.с. 8, 9)

Відповідно до даних довідки №1583, виданої 10.10.2016 року виконкомом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області, ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та має склад сімї - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, - стороння особа, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, - правнука. (а.с. 10)

З відомостей, що містяться у акті обстеження, складеного 16.10.2016 року депутатом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області та свідків, вбачається, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, але фактично мешкає за адресою: с. Таранівка, вул. Зоряна, 6. Крім нього, зареєстровані ОСОБА_2 колишня дружина ОСОБА_6 (онука ОСОБА_1І.) та правнука ОСОБА_3 Але з 10 жовтня 2015 року по теперішній час ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 в даному домоволодінні не проживають. (а.с. 13)

В силу ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 41 Конституції України, надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстав заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 29.01.2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, а також на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, яке 09.02.2016 року набрало законної сили, встановлено, що власне, не заперечувалось у судовому засіданні відповідачкою ОСОБА_2, що з 12.10.2015 року з відповідачем ОСОБА_6 мешкає окремо. (а.с. 41-42)

З урахуванням вказаних фактів, що в контексті ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню, суд дійшов висновку про те, що ще на час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме, з жовтня 2015 року, відповідач ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживала, що в свою чергу свідчить про незаперечність того факту, що відповідач та її малолітня донька, лише зареєстровані у спірному будинку, але фактично у ньому не проживають.

Згідно з положеннями ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновителів) або одного з них, з яким вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про обов'язок батьків в повній мірі піклуватися про дітей.

Дії ОСОБА_2 свідчать, що вона самостійно визначила місце проживання дитини саме те, де на даний час проживає з малолітньою донькою з жовтня 2015 року.

Крім того слід зауважити, що посилання ОСОБА_2 на порушення норм Закону України «Про охорону дитинства» є недоречними, оскільки явною є обставина, що відповідачем не вірно обрано спосіб захисту свого права в частині обґрунтування заперечень проти позову, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли і явною є обставина того, що підставою захисту такого права є правовідносини, що регулюються Главою 32 ЦК України.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27 травня 2015 року розглянув справу № 6-92 цс 15, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Аналізуючи підстави позову ОСОБА_1, слід зауважити, що застосування ст.ст. 71,72 ЖК УРСР на які посилається позивач можливо тільки у випадках спору щодо приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати положення ст. 405 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, добровільно залишила будинок, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрала інше постійне місця проживання, що в повному обсязі підтверджується зібраними у справі доказами, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, крім того відповідачем, всупереч ст. 60 ЦПК України, не доведено поважності причин відсутності та наявності перешкод з боку позивача у користуванні житлом, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства

Керуючись ст.ст. 405,406 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 169, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням третя особа служба у Справах дітей Зміївської районної державної адміністрації Харківської області задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком № 29 по вул. Лисенка в с. Таранівка Зміївського району Харківської області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 24.01.2017 року.

Головуючий: