Справа № 465/1177/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/756/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, треті особи: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівська міська рада, ДЖКП "ЛОРТА", ЛКП "Сокільницьке" про виселення, звільнення від речей та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2016 року уточнений позов задоволено.

Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з житлового приміщення АДРЕСА_1.

Зобов"язано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звільнити від належних їм речей житлове приміщення АДРЕСА_1.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_6. Вважають рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно встановлених обставинах справи. Звертають увагу, що гуртожиток не належить до об"єктів державного житлового фонду та не підлягають приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Стверджують, що так як на момент видачею ДЖКП ДК "ЛОРТА" ордеру на спірні приміщення, вони були нежитловими та використовувалися ними та іншими особами, в зв"язку з чим позивачу було неправомірно видано ордер. В апеляційній скарзі апелянти просять рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що протоколом № 60 від 27.06.2000 року ОСОБА_3 виділено у сімейному гуртожитку по АДРЕСА_1 кухню і комору для переобладнання на житлову квартиру для проживання позивачки та її сім'ї.

На підставі зазначеного вище протоколу позивачу було видано ордер № 642 від 05.07.2000 року на право заняття з сім'єю з 2-х чоловік у відомчому гуртожитку дві кімнати житловою площею 28 кв.м. в квартирі НОМЕР_1. Вони вселилися в це приміщення, влаштували свої замки на вхідні двері. Однак сім'я ОСОБА_6 зламала ці замки і використовують приміщення для своїх потреб, тримають особисті речі, не впускають позивача, що не заперечується сторонами по справі.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 28.11.2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково та зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3, житловим приміщенням АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м.Львова від 02.04.2014 року в задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_3 права на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06.08.2012 року апеляційні скарги

ОСОБА_6 та ОСОБА_3 відхилені, рішення Франківського районного суду м.Львова від 28.11.2013 року та додаткове рішення цього ж суду від 2 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення уточненого позову ОСОБА_3, суд виходив з тих обставин, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вселилися без видачі ордера та будь-яких на те правових підстав у житлове приміщення АДРЕСА_1, чинять перешкоди позивачу у здійсненні нею своїх прав на користування наданим їй житлом.

З такими висновками колегія суддів погоджується із наступних обставин.

Пленум Верховного Суду України в п.22 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України" роз'яснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Порядок надання житлової площі в гуртожитках, користування та виселення з гуртожитків, їх утримання регулюється главою 4 ЖК України та Примірним Положенням про гуртожитки, затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР від 3.06.1986 року № 208.

Відповідно до ст.128 ЖК України, житлова площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення (ст.129 ЖК України).

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. У ст. 109 Житлового Кодексу зазначено, що виселення з жилої площі в будинку державного чи громадського житлового фонду допускається тільки з підстав, установлених законом. Особа може бути виселена у разі визнання договору найму недійсним, якщо вселення було проведено всупереч закону, без видачі ордера.

Оскільки єдиною підставою для заселення є ордер, то заселення без ордера, хоч і прийнято рішення про його надання, вважається самоуправним.

Такими, що самоуправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися в нього самовільно без будь-яких підстав або незважаючи на заборону про вселення.

Виселення цих осіб пов'язано з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Допускається виселення у порядку визнання ордеру на вселення в жиле приміщення не дійсним, однак особу може бути виселено і у випадку визнання договору найму недійсним та якщо вселення в жиле приміщення попри закон було проведено без видачі ордеру.

Загальним правилом для виселення встановлено судовий порядок, що є суттєвою гарантією житлових прав громадян.

Оскільки єдиною підставою для вселення є ордер, то заселення жилих приміщень без ордера, хоч і було рішення про надання цього приміщення, також має вважатися самоуправним. Укладений у цьому разі договір найму може бути визнаний судом недійсним, а виселення має проводитися на підставі ст. 117 Житлового кодексу.

Довготривалість користування самоуправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на нього.

Враховуючи ту обставину, що відповідачі без будь-яких законних підстав займають спірне приміщення, за наявності ордеру у позивача на заняття такого приміщення, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Окрім цього, відповідачами залишається невиконане рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.11.2013 року та додаткове рішення від 02.04.2014 року про зобов"язання останніх, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 житловим приміщенням АДРЕСА_1.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_6 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні апеляційної скарги апелянтам слід відмовити, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк