АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/2638/16-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/562/К/17 інстанції - Мясоєдова О.М.
Категорія № 81 (IV) Доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника боржника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 червня 2016 року, за поданням державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року Державний виконавець Центрально-Міського відділу ДВС Криворізького міського управління юстиції звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за межі України.

Свої вимоги державний виконавець обґрунтував тим, що на виконанні у Центрально-Міському відділі державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа за № 2п-1105/2006 від 15.06.2006 року, виданого Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу на користь ОСОБА_4.

Боржник від виконання вищезазначеного рішення ухиляється. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було отримано заяву стягувача, у якій вказано, що боржник часто відпочиває за межами України.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 червня 2016 року подання державного виконавця Центрально Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України - задоволено.

Тимчасово, до повного виконання зобов'язання за виконавчим листом № 2п-1105 від 05.06.2006 року, виданого Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу на користь ОСОБА_4, обмежено його у праві виїзду за межі України.

В апеляційній скарзі боржник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця Центрально-Міського ВДВС м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції.

Апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про ухилення його від виконання обов'язків по виконанню аліментних зобов'язань, оскільки державний виконавець не повідомляв його про знаходження у нього на виконанні виконавчого листа. Про наявність виконавчого провадження апелянт дізнався 19.12.2016 року на прийомі у державного виконавця, після чого ним здійснено оплату аліментних платежів. Крім того, задовольнивши подання державного виконавця, суд першої інстанції порушив права його іншої неповнолітньої дитини.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконанні у Центрально-Міському відділі державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа за № 2п-1105/2006 від 15.06.2006 року, виданого Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу на користь ОСОБА_4.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з доведеності факту ухилення останнього від виконання ним рішення суду, яке набрало законної сили.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи зазначене, при вирішенні питання про тимчасове обмеження конституційного права, державний виконавець зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Також, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну», громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору, у передбачених законом випадках.

Відповідно п. 5 вищевказаної статті Закону, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з'являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Пунктом 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, підлягає з'ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання у повному обсязі або частково.

Таким чином, сама по собі наявність невиконання зобов'язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього за рішенням суду.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Однак, у супереч наведених вимог, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх зобов'язань, як того вимагають правила ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження». Державним виконавцем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що дійсно боржник свідомо не виконує належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково, зокрема докази того, що він має змогу виконувати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин і таке інше.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення подання державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу слід скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02 червня 2016 року - скасувати та постановити нову ухвалу.

В задоволенні подання державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: