Справа №468/1095/15-ц 03.04.2017 03.04.2017 03.04.2017
Справа № 468/1095/15-ц Головуючий у 1 інстанції Янчук С.В.
Провадження № 22-ц/784/846/17 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

03 квітня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

відповідача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року, ухваленого у цивільній справі за первісним позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -

у с т а н о в и л а :

13 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі Банк) предявив до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

26 липня 2007 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»», правопопередник позивача за первісним позов, у простій письмовій формі уклав з ОСОБА_2 кредитний договір № NKT0GA00000023 за умовами якого надав тому кредитні кошти у сумі 26 400 доларів США, з яких 24 000 доларів США на споживчі цілі, а 2 400 доларів США - на сплату страхових платежів передбачених кредитним договором, з кінцевим терміном повернення до 25 липня 2017 року.

У свою чергу, ОСОБА_2 зобовязувався повернути їх у визначений договором строк та сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, а також інші платежі, зазначені в договорі.

Прострочення виконання зобовязання давало сторонам право на отримання від винної сторони штрафів.

Взяті на себе зобовязання Банк виконав у повному обсязі, надавши обумовлені кредитні кошти, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те ОСОБА_2, проводив виплати нерегулярно, періодично порушував свої договірні зобовязання, у звязку з цим, станом на 25 червня 2015 рік виникла заборгованість в розмірі 9 759,85 доларів США, з яких:

●8 966,90 доларів США - заборгованість зі сплати тіла кредиту;

●268,45 доларів США - заборгованість за відсотками за користування позиченими грошима;

●48 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

●0,50 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором;

●11,81 доларів США штраф (фіксована частина);

●464,19 доларів США штраф (процентна складова).

Не змінили його позадоговірної поведінки неодноразові нагадування Банку про необхідність виконання зобовязання у повному обсязі, ні заходи цивільно-правового впливу.

У звязку із цим, Банк просив стягнути з ОСОБА_2М на його користь заборговані грошові суми та судові витрати.

14 вересня 2015 року ОСОБА_2 предявив до ПАТ КБ «ПриватБанк» зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним, з підстав його невідповідності чинному цивільному законодавству щодо форми, змісту та валюти, і застосування наслідків недійсності договору (а.с. 72-84).

У подальшому, відповідач уточнив позовні вимоги (а.с. 111 117) і кінцево просив визнати кредитний договір недійсним, з підстав того, що він є несправедливим, оскільки:

●дає право на розірвання договору в односторонньому порядку лише кредитодавцю, позбавляючи такого права позичальника та передбачаючи тільки для останнього жорсткі обовязки і штрафні санкції;

●передбачає наряду з відсотками та винагородою за користування фінансовим інструментом, ще й комісійні виплати;

●не містить типу відсоткової ставки та графіку платежів;

●не відповідає положенням чинного законодавства щодо необхідності укладення договорів у валюті України та можливості Банку в односторонньому порядку корегувати процентну ставку договору.

Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області суду від 15 вересня 2015 року позови обєднані в одне провадження, а ухвалою того ж суду від 17 лютого 2017 року, первісний позов Банку залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача у судове засідання.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2017 року у задоволені зустрічного позову відмовлено за його безпідставністю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду обставинам справи і численними порушеннями судом норм матеріального права та процесуального законодавства, зокрема, повним ігноруванням судом чинного банківського законодавства та судової практики, а також наданих ним доказів.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити і залишити оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у зустрічному позові, суд першої інстанції виходив з того, що той не надав належні та допустимі докази своїм вимогам, а тому кредитний договір не може бути визнаний недійсним з названих ним підстав.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, щодо процесуальної долі зустрічного позову - вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів , зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення та відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

У разі, коли:

●зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

●він вчинений особою, яка не має необхідного обсягу цивільної дієздатності або волевиявлення якої не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

●сторонами недотримано встановленої законом форми правочину;

●правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, то, якщо це прямо встановлено законом, він є нікчемним, а у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, то він може бути визнаний недійсним за судовим рішенням.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів названої категорії, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правові наслідки визнання правочину недійсним, у звязку із недодержанням сторонами при його вчинені виписаних вище вимог закону, передбачені статтями 218 - 235 ЦК України.

Крім того, вирішуючи названу категорію спорів суд зобовязаний беззастережно дотримуватися норм чинного цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно ж нього, а саме, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних. трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

При цьому слід мати на увазі, що справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Як вбачається з кредитного договору № NKT0GA00000023 від 26 липня 2007 року, ОСОБА_2 взяв у Банку кредит у сумі 26 400 доларів США, з яких 24 000 доларів США на споживчі цілі, а 2 400 доларів США - на сплату страхових платежів передбачених кредитним договором, з кінцевим терміном повернення до 25 липня 2017 року та сплатою процентів за користування ним, виходячи з процентної ставки 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, комісії у розмірі 0,20 % на місяць від суми видано кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту, одноразово (а.с. -10,12 зв.).

Цей договір, а також додаткова угода до нього (а.с. - 13) укладені сторонами у відповідності з чинним законодавством, їх зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, у тому числі й закону України «Про захист прав споживачів», а також моральним засадам суспільства; особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; ними дотримано встановлену законом форму правочину і він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Іншого, позивач за зустрічним позовом, допустимими та належними засобами доказування не довів, хоча за процесуальним законом то було його обовязком.

За такого його зустрічний позов не міг бути задоволений.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 немає.

Що ж до доводів апеляційної скарги, то вони не спростовують зазначеного вище і, як на думку колегії, є спробою витлумачити спірну ситуацію, що виникла, у будь-що, на свою користь.

Так, частина з названих ОСОБА_2 підстав визнання договору кредиту недійсним, навіть за їх доведеності, взагалі не тягне такого наслідку, як визнання договору недійсним, інша ж частина, як сказано вище, - взагалі є недоведеною.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо неправомірного застосування сторонами при укладені договору валюти США, то вони є необгрунтованими і не можуть впливати на процесуальну долю зустрічного позову.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), Банк має право видати кредит в іноземній валюті, а суд - ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Як вбачається із кредитного договору (а.с.- 10-12зв.), відповіді Банку від 20.06.2012 № 30.1.0.0/2-120618/1499 (а.с. 66-67) ЗАТ КБ «ПриватБанк» на час укладення оспорюваного кредитного договору мав банківську ліцензію на здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл Національного банку України на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2, ч. 4 ст. 47 названого закону.

За такого і, у відповідності до ст. 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 8.12 постанови Правління Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України та про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», ч. 3 ст. 533 ЦК України сторони мали законне право на укладення кредитного зобовязання в іноземній валюті і вони таке право використали, уклавши оспорюваний договір, а тому визнати його недійсними за зазначеною позивачем підставою - не можна, що вірно констатував і районний суд.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги і посилання апелянта на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання Банком повної інформації відносно даного кредитного договору, які б давали змогу позичальнику оцінити справедливість його умов та ризиків, оскільки за змістом кредитного договору позичальник засвідчив отримання всієї необхідної інформації власним підписом на кожному його аркуші .

Крім того, змістом статей 1046 та 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику, якщо сторони у договорі не передбачили іншого.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 10561 ЦК України, від кредитного ризику залежить і розмір процентної ставки.

Укладаючи кредитний договір на таких умовах (покладення кредитного ризику на позичальника), позивач мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до іноземної валюти, виходячи з ситуації в країні і враховуючи динаміку зміни курсів гривні та її девальвації. Обравши кредит в іноземній валюті з меншою процентною ставкою, ніж в гривні, а також, взявши на себе кредитний ризик, позивач на той час вважав ці умови для себе більш вигідними та справедливими, про що свідчить зміст пункту 7.1. кредитного договору.

Не суперечать вимогам закону і інші умови кредитного договору, а саме умови та порядок зміни процентної ставки за користування кредитними коштами, страхування предмету застави страховою компанією, право кредитодавця на використання інформації щодо особи позичальника та вчинення інших дій, в тому числі і право на дострокове повернення кредитних коштів.

ОСОБА_2 уклав договір на зазначених умовах свідомо, за свого вільного волевиявлення; протягом певного і досить тривалого часу виконував його, а невигідність цих умов у подальшому не може буди достатньою підставою для визнання його недійсним за спливом досить тривалого періоду часу.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним із підстав, зазначених позивачем за зустрічним позовом, що вірно констатував і районний суд у своєму рішенні.

Стосовно ж тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,307, 308,313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Т.В. Серебрякова

ОСОБА_3