Справа № 145/1881/15-ц Провадження № 22-ц/772/792/2017Головуючий в суді першої інстанції Мазурчак А. Г.
Категорія 27 Доповідач Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого Якименко М.М.,

Суддів: Іващука В.А., Стадника І.М.,

При секретарі: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.01.2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.01.2017 року позов було задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача кредитну заборгованість в розмірі 46222,89 гривень, з яких заборгованість за кредитом 20417,64 гривень, по процентам за користування кредитом 22227,97 гривень, за пенею з комісією 900,00 гривень , 500,00 гривень штраф у фіксованій частині та 2177,28 гривень штрафу в якості процентної складової.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на недоведеність обставин, на необґрунтованість судового рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до того, що ОСОБА_3 заперечує факт укладення між ним та Банком кредитного договору, вказує на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, безпідставність нарахування боргу в розмірі, який зазначений у позовній заяві.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає частково.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами по справі виникли і існують кредитні правовідносини, які регулюються ст.ст. 526, 536, 546, 599, 610, 611, 630, 639, 1050, 1054 ЦК України.

В зв'язку з невиконанням позичальником ОСОБА_2 кредитних зобов'язань перед публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» по сплаті кредиту, у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 31.10.2015 року становить 46222,89 гривень, з яких 20417,64 гривень заборгованість за кредитом, 22227,97 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 900,00 гривень заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 гривень штраф, як фіксована частина , 2177,28 гривень штраф, як процентна складова.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що Наказом №906 від 11.12.2009 року «Про затвердження Порядку розміщення та актуалізації Умов та Правил надання банківських послуг для «Приватбанку» і всіх дочірніх банків», за основу оптимізованої схеми прийнято рішення використовувати форму укладення договору, яку в Банку використовують з 2005 року при оформленні кредитних карт, спрощена форма договору, яка складається із анкети-заяви, а також Умов та Правил надання банківських послуг. Дана форма укладення договору дозволяє максимально спростити документообіг на стадії оформлення банківських продуктів, а також мобільно керувати процесами обслуговування сформованих портфелів по різним продуктовим лінійкам , що необхідно в умовах надзвичайної ситуації.

В рамках цієї ідеології клієнт проходить початкову ідентифікацію в банку, щляхом оформлення одного з можливих «стартових» продуктів (з використанням єдиної анкети -заяви), всі наступні банківські продукти будуть оформлені по спрощеній системі, без оформлення документів.

Ключову роль в даному процесі відіграє постійна частина договору- Умови та Правила надання банківських послу.

При цьому анкета - заява підписується клієнтом Банку лише один раз, а у разі коли клієнт погоджується на інші послуги, то ним отримується лише додаткова картка.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до договору, який був укладений між сторонами 31.01.2008 року, ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 250 гривень на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення , що відповідає дії картки.

Згідно з заявою ОСОБА_2 від 31.01.2008 року (а.с. 64 на звороті) вбачається, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг.

В подальшому ОСОБА_2 був зареєстрований за програмою «Приват 24», що підтверджується витягом із програми Банку ( а.с.66).

Із зави анкети від 31.01.2008 року вбачається, що відповідач ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг просив відкрити йому рахунок і надати перераховані нижче послуги, підтвердивши це своїм підписом.

На час укладення договору діяла процентна ставка 27,60 % на рік, надалі ставка була змінена, що узгоджується із Умовами та правилами надання банківських послуг п.п.1.1.3.2.3.

Зокрема 01.09.2014 року збільшена до 32,4 %, а з 01.04.2015 року до 42%.

П.1.1.3.2.3 Умовам та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин договору. Відтак розмір відсоткової ставки може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, визначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг.

Про зміну процентної ставки відповідача також було повідомлено Банком і шляхом надіслання повідомлення15.08.2014 року.

Так, протягом дії кредитного договору Банком, у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг, неодноразово змінювався кредитний ліміт, а саме 16.05.2014 року в розмірі 17000,00 гривень, 10.07.2014 року - 17200,00 гривень, 01.12.2014 року кредитний ліміт був зменшений до 702,81 гривень та 04.12.2014 року встановлений у розмірі 702,81 гривень.

До апеляційної інстанції позивачем було надано витяг з інформаційної системи Банку, відповідно до якого відповідач за укладеним договором систематично отримував платіжні картки, дія останньої картки визначена до 08 місяця 2017 року.

Так, з розрахунку заборгованості, який був наданий позивачем при зверненні до суду з позовом, а також і в суд апеляційної інстанції, вбачається, що відповідач періодично виконував зобов'язання за кредитним договором, а останній платіж ним був здійснений 31.01.2015 року. А з 25.02.2015 року відповідач перестав виконувати свої зобов'язання.

Заперечуючи позов, відповідач наголошував на невірному розрахунку кредитної заборгованості, однак як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, всупереч 60 ЦПК України, не довів цієї обставини.

В ході апеляційного розгляду судом неодноразово роз'яснювалось відповідачу право на призначення відповідної судової експертизи, однак останній таке клопотання не заявив, відмовився від її призначення, посилаючись на відсутність фінансової можливості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач, внаслідок невиконання своїх зобов'язань має заборгованість, яка станом на 31.10.2015 року складає 20417,64 гривень, 22227,97 гривень, 900,00 гривень пені, яка нарахована в межах річного строку , а саме з 31.10.2014 по 31.10.2015 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому апеляційний суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, на чому наголошував відповідач, оскільки строк дії картки визначений до 08 місяця 2017 року, по що вже зазначалось вище.

Так, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, представник позивача пояснив, що при зверненні до суду працівниками Банку головного офісу, який знаходиться в Дніпрі, було допущено помилку щодо дати укладення договору. Дійсно, в січні 2013 році відповідач, як клієнт Банку, писав анкету-заяву на отримання пенсійної картки, яку і отримав. Але кредитний договір, заборгованість по якому є предметом спору стосується саме договору, який фактично було укладено в 2008 році.

Приймаючи до уваги те, що суд першої інстанції, хоча і правильно встановив факт існуючої заборгованості і її розмір, правильно визначився з характером правовідносин, але в мотивувальній та резолютивній частині вказав, що кредитний договір укладений 25.01.2013 року, тобто не повно з'ясував фактичні обставини справи, рішення в цій частині підлягає зміні, шляхом зміни в її резолютивній та мотивувальній частинах невірної дати укладення договору та зазначення вірної - 31.01.2008 року.

Щодо вимог про стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2177,28 грн. (процентна складова), то такі вимоги колегія суддів вважає безпідставними через наступне.

Відповідно до положення статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосовування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Колегія суддів ураховує правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15 та приходить до висновку, що вимоги про стягнення штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) та 2177,28 грн (процентна складова), є безпідставними та суперечать вимогам закону, а тому у цій частині вимог у позові слід відмовити.

Відповідно до правил пунктів 1, 3 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинами справи, неповне з'ясування обставин справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права є підставою для зміни та скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Отже, оскаржуване рішення суду слід частково скасувати та ухвалити нове рішення, а також змінити в частині дати укладення кредитного договору, а саме: рішення в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» штрафу в розмірі 500,00 грн. ( фіксована частина) та штрафу в розмірі 2177,28 грн. та судових витрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у позові в цій частині відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Банку 1147,48 грн. судового збору (пропорційно від задовленої частини позовних вимог). Змінити в мотивувальній та резолютивній частині рішення дату укладення договору , а саме з 25.01.2013 на 31.01.2008 року.

В решті рішення слід залишити без змін.

Також , у відповідності до ст. 88 ЦПК України , підлягають стягненню з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені ним при зверненні до суду із апеляційною скаргою пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме 76,30 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 257, 258, 526, 527, 530, 549, 611, 634, 1050,1054, ЦК України ст.ст. 60, 88, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.01.2017 року в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ « Приватбанк» штрафу в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та штрафу в розмірі 2177,28 грн. ( процентна складова) та стягнення судових витрат в розмірі 1218,00 гривень скасувати.

Ухвалити в цій частині нове, яким у позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1147,48 грн. судового збору.

В решті рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 12.01.2017 року залишити без змін.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 76,30 гривень судового збору.

Рішення набуває законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: