Справа № 313/116/17
Провадження № 2/313/138/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2017 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення позики,

ВCТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення солідарно коштів за договором позики від 16.04.2016 р. та 03.09.2016 р. в сумі 55 338,40 грн. та 55 338,40 грн. - 100 % процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення. Всього -110 676,80 грн.

Присутній у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Також стягнути з відповідача судові витрати в сумі 1 106,76 грн., понесені позивачем при подачі позову до суду.

Повноваження представника позивача ОСОБА_1 надані у нотаріально завіреній довіреності від 01.11.2016 р. (а.с.30).

Присутній у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 у задоволенні позову просив відмовити, так як позивач ОСОБА_3 відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не має права надавати позику з одержанням від позичальника процентів від суми позики. Крім того, на думку представника відповідача, підставою для відмови у задоволенні позову є відсутність у позивача дозволу на здійснення операцій з валюти.

Повноваження представника відповідача ОСОБА_2 надані у нотаріально завіреній довіреності від 23.03.2017 р. (а.с.46).

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, але на адресу суду надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, заяв та клопотань не має, заявлений позов є повністю обгрунтований, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову у повному обсязі (а.с.29).

Вислухавши представників сторін, вивчивши письмову думку відповідача ОСОБА_5 щодо позовних вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

16.04.2016 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг 1 000,00 доларів США зі строком повернення до 16.05.2016 р. На підтвердження отримання коштів за договором позики, позичальник того ж дня видала письмову розписку (а.с 8).

03.09.2016 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 у борг 1 000,00 доларів США зі строком повернення до 03.10.2016 р. На підтвердження отримання коштів за договором позики, позичальник того ж дня видала письмову розписку (а.с. 9).

З метою забезпечення виконання грошових зобовязань відповідачка ОСОБА_4 за договором позики від 16.04.2016 р. та 03.09.2016 р., уклала договори поруки від 16.04.2016 р. та від 03.09.2016 р. відповідно до умов якого ОСОБА_5 в якості поручителя зобовязався відповідати перед кредитором за виконання боржником свого зобовязання (а.с.12,13).

Сторони дійшли згоди, що у випадку неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань, поручитель несе відповідальність перед ОСОБА_3 по зобовязаннях ОСОБА_4 солідарно.

Враховуючи вище викладене між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли правовідносини позики з усіма наслідками відповідно до цивільного законодавства.

Станом на 16.01.2017 р. зобовязання за договорами позики не були виконані ні самим боржником ні його поручителем.

Відповідачі за вказаними письмовими розписками та договорами поруки у визначені строки борг не повернули. Суд встановив, що позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою про повернення грошових коштів, що в кінцевому випадку виявилось безрезультатним.

Нормою ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Частиною першою статі 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи вище викладене між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли правовідносини позики з усіма наслідками відповідно до цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554).

Згідно ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до відомостей Національного Банку України, які розміщені на офіційному сайті в мережі Інтернет: https://bank.gov.ua/control/uk/curmetal/detail/currency?period=daily, офіційний курс гривні до іноземних валют станом на 16.01.2017 року складає: 100 доларів США 2 766,9232 (2 766,92) гривень. Так, виходячи з вищевикладеного та враховуючи офіційний курс гривні до долару США встановлений НБ України станом на 16.01.2017 року, можливо зробити наступний розрахунок:

- за договором позики від 16.04.2016 р. та письмовою розпискою: 1 000,00 доларів США х 2 766,92 грн./100 = 27 669,20 грн.;

- за договором позики від 03.09.2016 р. та письмовою розпискою: 1 000,00 доларів США х 2 766,92/100 = 27 669,20 грн.

На день звернення до суду відповідач повинна була повернути позивачеві позику в сумі 55 338,40 грн.

Відповідно до умов договору позики від 16.04.2016р. (п.2) та договору позики від 03.09.2016 р. (п.2), відповідач взяла на себе зобовязання повернути грошову суму у розмірі 2 000,00 доларів США, що на день звернення до суду еквівалентно сумі 55 338,40 грн. сума основного боргу та у випадку неповернення, повністю або частково, суми позики та процентів в обумовлений термін, проценти за користування позикою становитимуть 100% за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення.

Таким чином, на підставі п.2 умов договору позики та ст.1048 ЦК України станом на дату складання позовної заяви 16.01.2017 р. боржник зобовязаний сплатити на користь кредитора:

проценти у розмірі 100% від суми позики за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення, а саме:

- за договором позики та письмовою розпискою від 16.04.2016 р: 1 000,00 доларів США х 100% процентів = 1 000,00 грн., що відповідно до курсу валют, встановленого НБУ станом на 16.01.2017 р. становить 27 669,20 грн. (1 000 доларів США х 2 766,92 грн./100 = 27 669,20 грн.).

за Договором позики та письмовою розпискою від 03.09.2016 р: 1 000,00 доларів США х 100% процентів = 1 000,00 грн., що відповідно до курсу валют, встановленого НБУ станом на 16.01.2017 р. становить 27 669,20 грн. (1 000 доларів США х 2 766,92 грн./100 = 27 669,20 грн.).

Всього проценти у розмірі 100% за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення за даним позовом складають: 55 338,40 грн.

Під час судового розгляду справи встановлено, що на час розгляду зазначеної справи відповідач з позовом на предмет визнання договорів позики та поруки недійсними, до суду не звертався.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_3 відповідно до норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не мав права надавати позику з одержанням від позичальника процентів від суми позики, не ґрунтуються на законі.

Цивільним законодавством, а саме ст.1048 ЦК України передбачено надання позики під проценти та відсутні обмеження за суб'єктним складом.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 30.05.2012 р. по справі № 6-48цс12 та від 18.07.2012 р. по справі № 6-79цс12, які прийняті за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд України виходив з того, що аналіз норм чинного законодавства (зокрема пунктів 6, 7 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку про те, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительство), можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

При цьому, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, а відносини між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки, регулюються нормами ЦК України (статті 553 - 559, 1046 - 1053).

Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки норми ЦК України не містять жодного винятку як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046-1048 ЦК України.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України, ці судові рішення є обов'язковими для всіх судів України і суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цими рішеннями Верховного Суду України. Підстав відступити від правової позиції суд не вбачає.

Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.8 свого листа за № 10-1390/0/4-12 від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобовязань, що виникають із договорів та інших правочинів» звернув увагу на обовязкові для всіх судів України правові позиції, що прийняті Верховним Судом України у ряді постанов у справах, що виникають із правочинів за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Питання про судові витрати вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного та ст.ст.11, 16, 525, 526, 530, 533, 545, 554, 1046-1050 ЦК України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики від 16.04.2016 р. та 03.09.2016 р. в сумі 55 338,40 грн. та 55 338,40 грн. - 100 % процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення. Всього - 110 676,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 106,76 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Веселівський районний суд в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_6 03.04.2017