АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/1124/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі по тексту - ПАТ «Державний ощадний банк України») про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що договір відновлювальної кредитної лінії №2503 від 13 березня 2008 року за своїм змістом не відповідає законодавству України і порушує права ОСОБА_2 як споживача банківських послуг, а тому має бути визнаним недійсним.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ТрутнєвС.В. в інтересах ПАТ «Державний ощадний банк України» проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №2503, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 473 310,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 13 березня 2018 року (а.с.6-7).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №2503 від 13 березня 2008 року у розмірі 523 592,59 грн. Рішення набрало законної сили, сторонами не оскаржено (а.с.39).

В березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів та визнання договору відновлювальної кредитної лінії №2503 від 13 березня 2008 року недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає законодавству України і порушує його права, оскільки містить дискримінаційні умови, зокрема, щодо встановлення в договорі обов'язку споживача достроково повернути всю суму кредиту навіть за дрібне порушення договору. Перед укладенням договору йому не було надано банком необхідної, доступної та своєчасної інформації про кредит, що мало забезпечити можливість свідомого і правильного вибору. Вказані обставини призвели до укладення ним договору на незаконних та невигідних умовах. Таким чином, позивач вважав, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, відповідно доположень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії №2503 від 13 березня 2008 року ОСОБА_2 не довів того, що умови цього договору суперечать нормам чинного законодавства, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Як було встановлено, перед укладенням кредитного договору, банком було надано позивачу всю необхідну інформацію, передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору не звертався, а також не скориставсяправом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_2 на те, що договір відновлювальної кредитної лінії №2503 від 13 березня 2008 року за своїм змістом не відповідає законодавству України і порушує права ОСОБА_2, зокрема, при укладенні вказаного договору не було дотримано вимог законодавства що стосується видачі кредитів в іноземній валюті.

Так, згідно умов договору відновлювальної кредитної лінії №2503 від 13 березня 2008 року кредит було видано в національній валюті України - гривні (а.с.6-7).

Виконання зобов'язань в іноземній валюті умовами вказаного договору не передбачено.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що кредит було видано з порушенням вимог законодавства що стосується видачі кредитів в іноземній валюті є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова