АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

судді Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до приватного підприємства «Світвуд Україна» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою приватного підприємства «Світвуд Україна» на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 у лютому 2016 року звернулися до суду з позовом до приватного підприємства «Світвуд Україна» про стягнення грошових коштів.

Посилалися на те, що ОСОБА_4 Равідом, ОСОБА_4 та приватним підприємством «Світвуд Україна» укладено договір позики 2 листопада 2012 року.

Зазначали, що ОСОБА_4 Равідом, ОСОБА_4 передано директору приватного підприємства «Світвуд Україна» ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 42279 доларів США на строк до 28 лютого 2013 року.

Посилаючись на те, що приватним підприємством «Світвуд Україна» не повернуто грошові кошти, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просили стягнути з приватного підприємства «Світвуд Україна» грошові кошти в сумі 42270 доларів США.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 доповнили позовні вимоги, просили стягнути з приватного підприємства «Світвуд Україна» відсотки за користування грошовими коштами в сумі 42270 доларів США за період з листопада 2012 року по червень 2016 року.

Вказували, що договором між ОСОБА_4 Равідом, ОСОБА_4 та приватним підприємством «Світвуд Україна» позики від 2 листопада 2012 року передбачено сплату відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 2% на місяць.

Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2016 року.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року позов задоволено, постановлено стягнути з приватного підприємства «Світвуд Україна» в особі директора ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 78626 доларів США, що еквівалентно 1957013 грн. 58 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Приватне підприємство «Світвуд Україна» в апеляційній скарзі просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга приватного підприємства «Світвуд Україна» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України та вважав встановленим, що приватним підприємством «Світвуд Україна» не виконано зобов»язання з повернення грошових коштів за договором між ОСОБА_4 Равідом, ОСОБА_4 та приватним підприємством «Світвуд Україна» позики.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на розписку, за змістом якої приватне підприємство «Світвуд Україна» в особі директора ОСОБА_5 отримало від ОСОБА_4, ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 42270 доларів США 2 листопада 2012 року, визначено дату повернення грошових коштів 28 лютого 2013 року та право на одержання процентів в розмірі 2% на місяць.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 Равідом, ОСОБА_4 та приватним підприємством «Світвуд Україна» вчинено договір позики 2 листопада 2012 року.

На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

До матеріалів справи приєднано розписку, посвідчену директором приватне підприємство «Світвуд Україна» ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 Берто, відповідно якої приватне підприємство «Світвуд Україна» в особі директора ОСОБА_5 отримало від ОСОБА_4, ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 42270 доларів США 2 листопада 2012 року для здійснення бізнеса, визначено дату повернення грошових коштів 28 лютого 2013 року та право на одержання процентів в розмірі 2% на місяць (а.с.74).

Наведене спростовує доводи приватного підприємства «Світвуд Україна» про те, що грошові кошти приватним підприємством «Світвуд Україна» не були одержані від ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За змістом ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що приватним підприємством «Світвуд Україна» не були одержані грошові кошти від ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Посилання приватного підприємства «Світвуд Україна» в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не встановлено спосіб переміщення ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошових коштів через митний кордон України не відповідають вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Також посилання приватного підприємства «Світвуд Україна» на те, що проценти за договором позики підлягають стягненню у межах строку договору, суперечать нормам права.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів за весь строк користування позиченими коштами.

У такому разі судом першої інстанції правильно стягнуто з приватного підприємства «Світвуд Україна» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 проценти за користування грошовими коштами за період з листопада 2012 року по червень 2016 року.

Не заслуговують на увагу і посилання приватного підприємства «Світвуд Україна» на те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 відносяться до субєктів, на яких поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За змістом правової позиції, висновленої у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року №6-79цс12, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України.

Не можна погодитися з доводами приватного підприємства «Світвуд Україна» про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, критеріями розмежування цивільної юрисдикції від інших є характер спору про право (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами інших видів судочинства), однією із сторін у спорі, є, як правило, фізична особа.

На підставі ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» № 10 від 24 жовтня 2011 року роз'яснено, що при вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст.3 ГК України.

Відповідно до частини 1 та 2 ст.3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Підпунктом 3.1 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» від 24 жовтня 2011 року №10 роз'яснено, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання, наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору господарським судом, відсутність у закону норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 ГПК України господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

За змістом ст.179 ГК України господарський договір - майново-господарське зобов`язання, яке виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами.

Встановлено, що між ОСОБА_4 Равідом, ОСОБА_4 та приватним підприємством «Світвуд Україна» укладено договір позики 2 листопада 2012 року.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 не є суб'єктом господарювання (суб'єктом господарської діяльності).

Тому з урахуванням суб»єктного складу сторін та предмету позову, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до приватного підприємства «Світвуд Україна» підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим, суд першої інстанції стягнувши з приватного підприємства «Світвуд Україна» в особі директора ОСОБА_2 грошові кошти за договором між приватним підприємством «Світвуд Україна» ОСОБА_4 Равідом, ОСОБА_4 позики від 2 листопада 2012 року, не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 не є стороною правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому судове рішення підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Керуючись п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Світвуд Україна» задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року змінити.

Стягнути з приватного підприємства «Світвуд Україна» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 78626 доларів США 50 центів, що становить 1957013 грн. 58 коп., та судовий збір в сумі 6890 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий підпис /ОСОБА_7Ю./

Судді підписи / ОСОБА_8, ОСОБА_9І./

З оригіналом згідно: