Справа № 464/9974/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/256/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_5» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_5» про визнання кредитно-заставного договору припиненим,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ОСОБА_5» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № LVH9AN12380077 від 28.01.2008 року в розмірі 37 326, 13 доларів США та понесені судові витрати в сумі 13 163 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 28.01.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № LVH9AN12380077, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 11 429,88 доларів США, під 10,56 % річних, строком до 25.01.2013 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені договором. Однак, відповідач взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, поточні платежі по кредиту та нараховані відсотки згідно графіку не сплачував. В звязку із чим просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

В травні 2016 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просив визнати припиненим кредитно-заставний договір № LVH9AN12380077 від 28.01.2008 року, а зобовязання - виконаними. В обгрунтування вимог зустрічного позову покликається на те, що 21.01.2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір № LVH9AN12380077. Вказаний кредитно-заставний договір укладався з метою купівлі транспортного засобу марки «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1. Автомобіль був предметом застави згідно договору № LVH9AN12380077 від 21.01.2008 року (п.17-9-п.17.10). Сторони погодились, що на дату підписання цього договору вартість предмету застави становить 55670 грн. 30.11.2010 року він передав банку вказаний автомобіль з метою подальшої реалізації та перерахунку коштів на користь банку. Крім того, ПАТ КБ «Приватбанк» отримав довіреність на право розпорядження заставним майном, посвідчену 29.08.2011 року приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6 терміном на 3 роки. Відтак, станом на день реалізації автомобіля 26.10.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» втратив право на розпорядження належним йому автомобілем. При передачі автомобіля представник банку запевнив, що даною передачею предмету застави на користь фінансової установи, боргові зобовязання згідно кредитно-заставного договору № LVH9AN12380077 вважатимуться такими, що виконані належним чином, а тому жодних подальших проплат здійснювати не потрібно. Будь-яких майнових претензій щодо неналежного виконання договору до нього у банку не було, ні в письмовому, ні в усному порядку. Оскільки, банком вже звернуто стягнення на предмет застави просить визнати припиненим кредитно-заставний договір № LVH9AN12380077 від 28.01.2008 року, а зобовязання - виконаними.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_5» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 37 326 доларів США 13 центів заборгованості за кредитним договором № LVH9AN12380077 від 28.01.2008 року, що згідно офіційного курсу НБУ (станом на день ухвалення рішення) еквівалентно 926 434 грн. 55 коп. та 13 163 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитно-заставного договору припиненим - відмовлено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року оскаржив ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що 21 січня 2008 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір № LVH9AN12380077. Вказаний кредитно-заставний договір укладався з метою купівлі транспортного засобу марки «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1. Вказаний автомобіль був предметом застави згідно договору № LVH9AN12380077 від 21.01.2008 року (п. 7.9.). Вартість предмета застави на дату підписання цього договору погоджена сторонами у розмірі 55 670 грн. (п. 7.10.). Апелянт наголошує, що 30.11.2010 року вказаний автомобіль ним передано банку з метою подальшої реалізації та перерахунку коштів на користь банку, а 29.08.2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» було надано довіреність на право розпорядження заставним майном. Апелянт наголошує, що вартість предмета застави, зафіксована сторонами у п. 17.10. договору, у розмірі 55 670, 00 грн. згідно офіційного курсу НБУ, так само як і згідно курсу самого ПАТ КБ «Приватбанк», станом на день укладення кредитно-заставного договору, відповідала вартості зального розміру кредиту. Зазначає скаржник і про те, що при передачі автомобіля представник банку запевнив його, що даною передачею предмету застави на користь фінансової установи, боргові зобовязання згідно кредитно-заставного договору № LVH9AN12380077 вважатимуться такими, що виконані належним чином, а тому жодних подальших проплат здійснювати не потрібно. Будь-яких майнових претензій щодо неналежного виконання договору до нього у банку не було, ні в письмовому, ні в усному порядку, дзвінків та листів з даного приводу не отримував. Зазначає відповідач за первісним позовом також про те, що судом першої інстанції не враховано положення кредитного договору, а саме п. 17.10. договору щодо зобовязання банку реалізувати предмет застави за ціною не нижче 50% від повної вартості згідно з п. 17.10. Звертає увагу на те, що не розпочавши процедуру закриття кредитних зобовязань після отримання предмета застави, та продовжуючи нарахування процентів, санкцій та інших платежів, банк ввів клієнта в оману. Звертає увагу також і на факт спливу строку позовної давності, який, на думку апелянта, сплинув ще 30 листопада 2013 року, однак, позивач звернувся до суду з позовом лише 18 грудня 2015 року, вийшовши за межі позовної давності. Вказаним обставинам судом першої інстанції не надано належної оцінки.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції вірно встановлено факт укладення між сторонами у справі 28.01.2008 року кредитно-заставного договору № LVH9AN12380077, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 11 429, 88 доларів США, зі сплатою 10,56 % річних, строком до 25.01.2013 року, а відповідач для забезпечення повного та своєчасного виконання зобовязань за договором надав банку в заставу автомобіль НОМЕР_2.

У звязку із припиненням виконання відповідачем договірних зобовязань з 27.02.2009 року, заставне майно - автомобіль НОМЕР_2 - за згодою сторін 30.11.2010 року було передано боржником представнику кредитора з метою подальшої його реалізації та перерахунку зобовязань позичальника перед банком за кредитно-заставним договором № LVH9AN12380077 від 28.01.2008 року. Факт вказаної передачі майна документально підтверджений долученим до матеріалів справи ОСОБА_7 прийому-передачі автомобіля позичальника від 30.11.2010 року, який підписаний як позичальником, так і представником банку. Крім того, 29.08.2011 року відповідач за первісним позовом надав ПАТ КБ «Приватбанк» довіреність на право розпорядження заставним майном.

Постановляючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що зважаючи на неналежність виконання своїх договірних зобовязань за договором, станом на 17.12.2015 року позичальник заборгував банку 37 326, 13 доларів США, з яких:

- заборгованість по кредиту 8 465, 41 дол. США;

- заборгованості по відсотках за користування кредитом 1 305, 33 дол. США;

- заборгованості по комісії за користування кредитом 199, 79 дол. США;

- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 25 565, 04 дол. США;

- штраф (фіксована частина) - 10,63 дол. США;

- штраф (процентна складова) 1 776, 93 дол. США.

Суд першої інстанції також зазначив, що заставне майно було продано банком та суму коштів у розмірі 26 720, 97 грн. перераховано в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем. При цьому, в оскаржуваному рішенні суд наголосив, що як вбачається із розрахунку заборгованості, сума боргу істотно перевищувала вартість заставного майна та сума від реалізації такого не покривала заборгованості відповідача перед банком в повному обсязі.

Однак, з даним висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Пунктом 13.2 Договору передбачено, що не застосовуючи судових процедур, банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж наступних варіантів:

1) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог;

2) продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України;

3) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору);

4) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Цим же пунктом сторони передбачили обовязок банку письмово повідомити позивальника про обрану процедуру звернення стягнення на предмет застави, а також обмежили право банку реалізувати предмет застави нижньою межею ціни такого продажу, встановленою у розмірі 50% від повної вартості згідно зі статтею 17.10. Договору, а саме від 55 670, 00 грн.

Аналізуючи правовідносини між сторонами, суд першої інстанції не надав жодної оцінки діям банку по реалізації передбаченого у п. 13.2. Договору права позасудового звернення стягнення на предмет застави.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документальних доказів (ОСОБА_7 прийому-передачі автомобіля позичальника від 30.11.2010 року, довіреність від 29.08.2011 року, посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_6 та зареєстрована за № 5621), з метою врегулювання питання погашення заборгованості позичальник на вимогу банку добровільно передав позивачу придбаний автомобіль для його подальшої реалізації та надав банку повноваження на такий продаж з метою наступного направлення одержаних коштів на погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № LVH9AN12380077 від 28.01.2008 року.

При цьому, передавши 30.11.2010 року заставне майно та видавши 29.08.2011 довіреність на вчинення банком дій з його продажу, позичальник чітко виконав покладені на нього згідно з п. 13.4. Договору обовязки щодо сприяння банку та зі свого боку виконав всі можливі дії в межах передбаченої п. 13.2. процедури позасудового звернення стягнення на предмет застави. Натомість банк, реалізував переданий позивачем у 2010 році транспортний засіб лише 26.10.2015 року за ціною 26 715, 43 грн., скерувавши 1 183, 67 дол. США на погашення кредиту (591, 84 дол. прострочене тіло кредиту, 591, 83 дол. погашення штрафних санкцій за договором). При цьому, відповідно до наданого самим ПАТ КБ «Приватбанк» звіту від 30.11.2010 року про експертну оцінку транспортного засобу, ринкова вартість автомобіль НОМЕР_2 на момент його передання позичальником банку становила 42 500, 00 грн.

Суд звертає увагу, що зазначаючи про те, що заставне майно не було реалізоване з незалежних від позивача причин, банк не подав жодних доказів в підтвердження факту вчинення ним будь-яких дій, спрямованих на реалізацію предмета застави в період між передачею йому автомобіля у 2010 році до його фактичної реалізації 26.10.2015 року.

Крім того, колегія суддів вважає за доцільне наголосити на порушенні банком при реалізації заставного майна п. 13.2. Договору, оскільки ціна, за яку реалізовано предмет застави, є меншою від 27 835, 00 грн., тобто від 50% вартості заставного майна, зафіксованої у п. 17.10. Договору. При цьому, суд зазначає, що з системного аналізу п.п. а п. 17.1.1. та п. 17.10. Договору вбачається, що визначена у розмірі 55 670, 00 грн. вартість предмета застави станом на момент підписання договору фактично відповідала частині кредиту в розмірі 10 648, 81 дол. США, наданій з метою придбання позичальником автомобіля. Відтак, одержані від реалізації заставного майна кошти складають 11 % наданих банком для його придбання коштів.

Не подано позивачем також жодних доказів в підтвердження факту письмового повідомлення ним позичальника про обрану процедуру звернення стягнення на предмет застави, а також в підтвердження факту надання ним позичальнику протягом 10 днів з моменту продажу предмета застави письмового звіту про результати такого продажу (п.п. 13.2., 13.3.2 Договору).

В силу ч. ч. 1, 4 ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Таким чином, беручи до уваги взаємоповязаність кредитних і заставних зобовязань, суд апеляційної інстанції наголошує, що факт прийняття кредитором 30.11.2010 року від боржника предмета застави та видачі 29.08.2011 року позичальником довіреності на імя банку для його подальшої реалізації, породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення із боржника ОСОБА_4 усіх платежів, окрім тіла кредиту, є безпідставним, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічної дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя, має кваліфікуватися як невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання, та призводить до прострочення кредитора.

В той же час, зобовязання з погашення тіла кредиту навіть за наявності прострочення з боку кредитора не припиняються, а отже підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитно-заставного договору припиненим відсутні.

Висновок щодо застосування вказаних норм права викладений у постанові Верховного суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-2387цс15 та у відповідності до 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо посилань апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, то колегія суддів не приймає їх до уваги виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

У відповідності до п. 14.11. Договору, сторонами погоджено строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років.

Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання поді, з якою повязано його початок.

Зважаючи на взаємоповязаність кредитних і заставних зобовязань та трансформацію зобовязань позичальника зі сплати передбачених графіком погашення кредиту платежів в обовязок сплати суми таких платежів, зменшеної на вартість, за якою банк відчужить переданий йому предмет застави, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що початком перебігу позовної давності є 30.08.2011 року, тобто день, наступний за днем видачі позичальником довіреності від 29.08.2011 року, з якою повязано обовязок банку вчинити необхідні дії для реалізації предмета застави, інформувати позичальника про результати продажу та суму його заборгованості після перерахування отриманих від реалізації коштів на погашення кредиту. Таким чином, останнім днем позовної давності є 29.08.2016, а позов предявлений до суду 28.12.2015 року, тобто, в межах погодженого сторонами у п. 14.11. Договору 5-річного строку позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви рішення суду про задоволення первісного позову не ґрунтуються на матеріалах справи, внаслідок чого судом першої інстанції невірно застосовано матеріальний закон, що в силу вимог ст. 309 ЦПК України є безмовною підставою для скасування рішення.

Оскільки, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині нового рішення про часткове задоволення первісного позову.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині відмови за безпідставністю та необгрунтованістю у задоволенні позовної вимоги за зустрічним позовом про визнання припиненим кредитно-заставного договору, а зобовязання виконаним, то колегія суддів вважає такі вірними. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують. Тому оскаржуване рішення в даній частині слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п. п. 1, 3, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_5» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ОСОБА_5» заборгованість по тілу кредиту за кредитно - заставним договором № LVH9AN12380077 від 21 січня 2008 року в розмірі 8465, 41 (вісім тисяч чотириста шістдесят п»ять, 41) доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_7В