Провадження №2/592/296/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г. ,

за участю: секретаря судового засідання Троценко Ю. Ю. ,

представників позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в приміщенні суду в м. Суми цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту, -

В С Т А Н О В И В :

21.11.2016 року представник ПАТ Укрсоцбанк ОСОБА_1 звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту, в якому він зазначив про те, що згідно п. 1.1. договору кредиту № 750/7-011 від 30.01.2008 року ПАТ Укрсоцбанк надав ОСОБА_3 грошові кошти на умовах кредиту в сумі 50000 (пятдесят тисяч) гривень зі сплатою 19 % річних. П. 2 вказаного договору передбачає, що кінцева дата сплати кредиту становить 18.09.2014 року. Станом на 12.07.2016 року відповідач свого обовязку по своєчасній сплаті кредиту та процентів не виконав і тому заборгованість відповідача станом на 20.07.2015 року становить: - сума заборгованості за кредитом 41840,71 грн. ; - сума заборгованості за відсотками 22832,88 грн. ; - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 16908,26 грн. ; - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 4555,18 грн. ; - розмір інфляційних витрат за кредитом 19716,24 грн. ; - розмір інфляційних витрат за відсотками 5274,41 грн. ; - загальна сума заборгованості 111127,68 грн. . Отже, загальна сума заборгованості відповідача становить 111127 (сто одинадцять тисяч сто двадцять сім) грн. 68 коп. . Відповідно до п. 3.3.5. договору кредиту відповідач зобовязаний повернути кредит у встановлений в договорі строк. П. 3.3.6. договору кредиту передбачає обовязок відповідача сплачувати проценти за користування кредитом. Згідно п. 3.3.7. договору кредиту за невиконання обовязків по сплаті кредиту та процентів нараховується пеня. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобовязаний вчинити на користь другої сторони кредитора певну дію сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 2 цієї ж норми встановлює, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) . Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором. Ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі. Таким чином видно, що відповідач порушує умови кредитного договору, а також приписи чинного законодавства України. На підставі викладеного, керуючись ст. 3, ч. 1 ст. 15, п. 5 ст. 110, ст. ст. 113, 118, 119 ЦПК України, він просив: 1. Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк заборгованість за договором кредиту № 750/7-011 від 30.01.2008 року в сумі 111127 (сто одинадцять тисяч сто двадцять сім) грн. 68 коп. п. 2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк витрати по сплаті судового збору в сумі 1666 (одна тисяча шістсот шістдесят шість) грн. 68 коп. (а. с. 4, 5) .

31.03.2017 року відповідача ОСОБА_3 надав до початку судового засідання заперечення на позовну заяву про стягнення суми боргу, в якому він зазначив про те, що в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми знаходиться справа за позовом ПАТ Укрсоцбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 750/7-011 від 30.01.2008 року. В позовній заяві представник ПАТ Укрсоцбанк просить стягнути заборгованість за кредитними договором в розмірі 111127,68 грн. та понесені судові витрати. Вказана позовна заява не підлягає задоволенню за наступних обставин. Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179 ЦПК України) . Наданий позивачем розрахунок заборгованості, зроблений більше півтора роки тому та особою, повноваження якої не підтверджені, не може підтверджувати існування заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність . Розрахунком заборгованості не можна довести виконання умов договору кредиту, у звязку з тим, що єдиним доказом внесення готівкової валюти на рахунок банку є відповідна заява на переказ готівки (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-20цс12) . Особа, яка підписує документ під назвою розрахунок заборгованості діє від імені юридичної особи (банку) , вона повинна діяти в межах повноважень, які визначені відповідною довіреністю. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів існування заборгованості саме у зазначеній ним сумі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16.01.2013 року № 10-70/0/4-13 Про окремі питання застосування строків позовної давності , розглянувши лист заступника голови апеляційного суду Сумської області зазначив наступне: Пунктом 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам розяснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) , зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи) . Зазначене розяснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Офіційне тлумачення ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів надано також і в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) . Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) . Визначення поняття зобовязання міститься в ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України) . Згідно зі ст. ст. 226, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України) . Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) .

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як строк договору , так і строк (термін) виконання зобовязання (ст. ст. 530, 631 ЦК України) . Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України) . Відповідно до договору № 750/7-011 від 30.01.2008 року погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Як вбачається із наданих суду доказів позичальник ОСОБА_3 здійснив останній платіж на погашення кредиту 02.02.2009 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданої позивачем до матеріалів справи. Отже, ОСОБА_3 , внаслідок скрутного матеріального становища, порушив вимоги ст. ст. 526, 539, 1054 ЦК України та умови кредитного договору що зумовило виникнення у кредитора права на судовий захист своїх прав та інтересів, а також право вимагати дострокового повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (тобто, про договір позики) , якщо інше не визначено цим параграфом або не випливає із суті кредитного договору. Тому він звертає увагу суду на положення ч. 2 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Право позикодавця на зміну строку виконання основного зобовязання та механізм реалізації цього права також були закріплені у кредитному договорі, що передбачено п. п. 3.2.5. , 3.2.6.2. кредитного договору. Термін сплати чергового платежу (після останнього платежу по погашенню кредиту) згідно графіку погашення кредиту визначено датою 27.02.2009 року. Таким чином, із 28.02.2009 року боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. П. п. 3.2.5. , 3.2.6.2. кредитного договору передбачено 30-дений строк для виконання вимоги кредитора, тобто перебіг позовної давності розпочався від 28.02.2009 року. Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати. Такий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 02 листопада 2016 року № 6-1174цс16, від 09 листопада 2016 року № 6-2251цс16, від 16 листопада 2016 року № 6-900цс16, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. В постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, відповідно до правового висновку Верховного Суду України постанови від 03.06.2015 року у справі № 6-31цс15, перебіг строку позовної давності розпочався з 17.02.2009 року, зі спливом 30-денного строку для виконання вимоги кредитора з дня, коли боржник прострочив сплату чергового місячного платежу. Позовну заяву, за якою відкрито провадження у цій справі, позивачем подано у грудні 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності. Ст. 256 ЦК України передбачена позовна давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, згідно з ч. 4 якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, позивач просить суд про стягнення заборгованості за період, що знаходиться поза межами трирічного строку звернення до суду стосовно основної заборгованості (сума кредиту та відсотків по ньому) . Згідно ч. 2 ст.258 ЦК України позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) визначена в один рік. Однак, позивач просить суд і про стягнення штрафу. Ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. У звязку з цим, він просить вважати дане заперечення заявою про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача. Зазначена заява про застосування строків позовної давності стосується не тільки нарахованих сум заборгованості, а й усіх вимог позивача. Також необхідно зазначити про те, що питання про застосування строку позовної давності має важливе значення в контексті застосування практики Європейського суду з прав людини та забезпечення передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права на справедливий суд. Так, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-2469цс16 зроблено наступний правовий висновок: Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) , наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ) . Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи вищевикладене, керуючись, правовими висновками Верховного Суду України у справах 6-1174цс16, № 6-2251цс16, № 6-900цс16, 6-2469цс16, 6-1923цс15, 6-1907цс16, 6-1599цс15, 6-1451цс16, 6-1892цс15, він просив суд застосувати строк позовної давності, який сплив, та відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ Укрсоцбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 750/7-011 від 30.01.2008 року (а. с. 43, 44) .

В судовому засідання представники ПАТ Укрсоцбанк за довіреностями: ОСОБА_1, ОСОБА_2 позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Вони просили: 1. Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк заборгованість за договором кредиту № 750/7-011 від 30.01.2008 року в сумі 111127 (сто одинадцять тисяч сто двадцять сім) гривень 58 копійок. 2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк витрати по сплаті судового збору в сумі 1666 (одна тисяча шістсот шістдесят шість) гривень 68 копійок.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав. Надав пояснення, аналогічні викладеним в запереченні на позовну заяву. Він просив відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.

Вислухавши пояснення представників ПАТ Укрсоцбанк за довіреностями: ОСОБА_1, ОСОБА_2, пояснення відповідача ОСОБА_3, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Судовим розглядом було встановлено, що між АКБСР Укрсоцбанк та ОСОБА_3 31.03.2008 року було укладено кредитний договір № 750/7-011, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 50000 (пятдесят тисяч) гривень зі сплатою 14,5 % річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в додатку 1 до цього договору, що є невідємною складовою частиною цього договору, та порядком повернення кредиту згідно з графіком, що міститься в додатку 2 до цього договору, який є невідємною складовою частиною цього договору, та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 18.09.2014 року, на умовах, визначених цим договором (а. с. 7 13) .

Із змісту розрахунку вимог банку у звязку з неповерненням ОСОБА_3 кредитної заборгованості за кредитним договором № 750/7-011 від 30.01.2008 року, доданого до позовної заяви, вбачається, що станом на 20.07.2015 року заборгованість відповідача становить: - сума заборгованості за кредитом 41840,71 грн. ; - сума заборгованості за відсотками 22832,88 грн. ; - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 16908,26 грн. ; - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 4555,18 грн. ; - розмір інфляційних витрат за кредитом 19716,24 грн. ; - розмір інфляційних витрат за відсотками 5274,41 грн. ; - загальна сума заборгованості 111127,68 грн. (а. с. 16 19) .

Останній платіж відповідачем ОСОБА_3 в розмірі 300 грн. був здійснений 15.04.2015 року, що підтверджується таблицею погашення нарахованих відсотків (а. с. 18) .

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, оскільки відповідачем ОСОБА_3 не було надано суду будь-яких переконливих доказів в підтвердження своїх доводів та заперечень та спростування доводів представників позивача, оскільки сторонами при укладенні кредитного договору була досягнута згода з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; оскільки волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відтак суд дійшов висновку про те, що позов публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту слід задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк заборгованість за договором кредиту № 750/7-011 від 30.01.2008 року в сумі 111127 (сто одинадцять тисяч сто двадцять сім) гривень 58 копійок та витрати по сплаті судового збору в сумі 1666 (одна тисяча шістсот шістдесят шість) гривень 68 копійок.

Що стосується заяви відповідача ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, то суд дійшов наступного висновку.

Із змісту ст. 264 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, оскільки відповідач ОСОБА_3 здійснив останній платіж в розмірі 300 грн. 15.04.2015 року, тобто вчинив дії, що свідчить про визнання ним свого боргу, відтак перебіг позовної давності був перерваний, а тому перебіг позовної давності почався саме з 15.04.2015 року, тобто у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності слід відмовити.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту слід задовольнити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 208, 209, 213 215, 218, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк заборгованість за договором кредиту № 750/7-011 від 30.01.2008 року в сумі 111127 (сто одинадцять тисяч сто двадцять сім) гривень 58 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк витрати по сплаті судового збору в сумі 1666 (одна тисяча шістсот шістдесят шість) гривень 68 копійок.

Рішення може бути оскаржене.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков