Справа № 346/4706/16-ц
Провадження № 2/346/91/17
24 січня 2017 р. м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області
у складі головуючого-судді Калинюка О.П.
з участю: секретаря Томин О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про порушення прав споживачів, визнання недійсними договорів та відшкодування моральної шкоди,-
Пунктом 1.5 зазначеного договору передбачено, що на період його дії предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні іпотекодавця. Однак, ця умова не виконувалася і не виконується.
Позивач ОСОБА_1 наголошує, що кредит вона отримала, як зазначено в договорі про іпотечне кредитування, на придбання у власність окремої- квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу № 249 від 05.02.2008 року. Однак, ні вона, ні члени її сімї й досі там не проживають, не зареєстровані, не користуються своєю законною власністю, оскільки відповідач відразу ж заволодів всіма оригіналами правовстановлюючих документів на цю нерухомість та позивачу ОСОБА_1 їх не повертає. Без оригіналів цих документів позивач ОСОБА_1 та її сімя не могли зареєструвати місце проживання у цій квартирі, переоформити договори на надання комунальних послуг, що, зрештою, зумовило повне припинення їх надання.
Оскільки, відповідач умисно не виконав умови надання споживчого кредиту, обмежив позивача ОСОБА_1 та її сімю у праві вільного використання приватної власності, що зумовило для неї значні перешкоди та незручності у використанні своїх цивільних прав, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання укладених з відповідачем договорів недійсними, бо вирішити конфлікт у інший спосіб неможливо.
Крім цього, відповідач видав їй споживчий кредит з порушенням чинного законодавства.
Посилаючись на норми п.п. 17, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач ОСОБА_1 зазначає, що отримані кредитні кошти нею використано виключно для особистих потреб, а не для підприємницької діяльності. Тому, на її правовідносини з відповідачем поширюється дія згаданого Закону.
Крім того, позивач ОСОБА_1 зазначає, що ч.2. ст.11 цього Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, а саме: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак, відповідач цього не здійснив, ні письмово, ні усно не ознайомлював позивачів з аспектами укладення споживчих кредитних договорів та похідних від них (договорів поруки, іпотечного договору). Ці договори позивачі підписали суто формально, оскільки вони є типовими. Договори іншого змісту банк би не уклав.
Позивач ОСОБА_1 також зазначає, що вона подавала відповідачу довідку про перебування її сімї на квартирному обліку та інші необхідні документи для оформлення молодіжного кредитування. Однак, в жодному з укладених договорів про це не зазначено. Звернувшись до адвоката за наданням правової допомоги, позивачі зрозуміли, що відповідач їх обманув, надавши звичайний кредит і заборонений законодавством кредит на кредит, які вказана позивач повинна сплатити самостійно без участі держави і тих пільг, які вона гарантувала при молодіжному кредитуванні.
Позивач ОСОБА_1 же вважала, що укладає кредитний договір за пільговими умовами молодіжного кредитування, де держава звільняє позичальника від частини виплат по кредиту, погашаючи їх самостійно. Але, як виявилося, відповідач надав їй звичайний кредит замість молодіжного, та умисно приховав від неї цю інформацію.
Такі умови видачі кредитів вводили в оману, а така підприємницька практика з боку відповідача є агресивною та забороненою до використання відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», а згідно з ч.6 цієї статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Посилаючись на норми ч. 1 ст. 230 ЦК України, позивачі також зазначають, що всі укладені з відповідачем договори, в тому числі іпотечний договір, посвідчений нотаріусом, підписувала не ОСОБА_3, як там зазначено, а інший працівник банку. З огляду на це суд може встановити недостовірність підпису ОСОБА_3, призначивши почеркознавчу експертизу підпису. Крім того, оскільки Івано-Франківська філія ЗАТ КБ «Приватбанк», яка видала кредит від імені відповідача, не є юридичною особою, тому вона не підлягає державній реєстрації в порядку, який передбачений для юридичних осіб. Однак, інформація про її створення як відокремленого підрозділу юридичної особи повинна включатися до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (ч.2 ст.17, ст.28). Однак, як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на дату укладення кредитних договорів (31.01.2008 року) правом підписувати договори від імені юридичної особи, тобто відповідача, володів керівник ник Івано-Франківської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4, а не ОСОБА_3 До того ж на договорах стоять печатка не юридичної особи, а Івано-Франківської філії комерційного банку «ПриватБанк»», що є незаконним. З огляду на це, оспорювані кредитний договір та похідні від нього договори, підписані неуповноваженою особою, що робить їх цілком нелегітимними, та не породжує для позивачів жодних правових наслідків.
Отже, оскаржувані договори не можуть бути чинними, зберігати юридичну силу впродовж усього строку дії, оскільки укладені зі значними порушеннями вимог правових норм уже в момент їх підписання. Тому вони підлягають визнанню недійсними.
В ч. 4 п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, розяснено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України.
В порушення вимог ст. 638 ЦК України при укладенні цього оспорюваного договору не були погоджені всі істотні умови, зокрема, строк його дії, що є неприпустимим. Відсутність у договорі строку дії (конкретної дати чи обставини) є однією з підстав для визнання його недійсним.
Не відповідають вимогам законодавства і укладені 31.01.2008 року договори поруки. Так, трьохсторонній договір поруки укладався між кредитором, позичальником і поручителем. Однак, позичальник з невідомих причин стає боржником аж до кінця цих договору і навіть підписує його, що є неправомірним. В договорах не визначено правовий статус позичальника, тому для нього такий договір не породжує жодних юридичних наслідків, бо подібна автозаміна не передбачена жодною нормою законодавства.
Оспорювані кредитні договори не відповідають також вимогам ч.4 ст.11 вищезазначеного Закону, де вказано, що в договорі повинно бути вказано детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дату видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту. Однак, цих відомостей в оскаржуваних кредитних договорах не зазначено.
Крім того, позивачі, посилаючись на норми ст.23, ч.2 ст.227, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, ст. ст.21, 22 Закону «Про захист прав споживачів», п. п.3, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року, констатують, що мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав. Так, завдана позивачу ОСОБА_1 моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких вона та її сімя зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо її права приватної власності, особистих прав як споживача, так як відповідач, який незаконно уклав вкарай невигідні для позичальника кредитні договори про надання споживчого кредиту, застосовуючи обман та нечесну підприємницьку практику. Саме з вини відповідача вказана позивач не має можливості проживати в придбаній квартирі і змушена разом із сімєю, де є малолітня дитина, «перебиватися» по чужих помешканнях. Значні незручності вона має і через те, що зняла з реєстрації попереднє місце свого проживання, щоб зареєструвати його у вказаній квартирі, однак, зробити цього не може через відсутність правовстановлюючих документів, якими незаконно заволодів відповідач. Отже, «de-jure» ця квартира з моменту її придбання належить позивачу ОСОБА_1, a «de-facto» цим майном розпоряджається відповідач на власний розсуд, оскільки у нього знаходяться всі правовстановлюючі документи на нерухомість.
Позивач ОСОБА_1 вважає себе ошуканим споживачем, так як вона, не розуміючись в тонкощах фінансової діяльності банківської установи, довірила відповідачу, а він незаконно скористався цим.
Позивач ОСОБА_2 є хворою особою, страждає онкологічним захворюванням, перенесла хірургічні втручання. Тому постійні неправомірні вимоги відповідача до неї про повернення коштів, яких вона не отримала, а тільки виступала поручителем за повернення кредиту позивачем ОСОБА_1, уклавши незаконний договір поруки, ще більше негативно впливають на стан здоровя, розхитують нервову систему, оскільки до неї телефонують працівники банку, погрожуючи, зробили її життя нестерпним що, власне, й зумовило цей позов.
Відшкодування завданої моральної шкоди позивачі оцінюють в розмірі 1 000 000 грн., по половині якого просять стягнути на користь кожної з них. Чинним законодавством не передбачено чіткого визначення сум відшкодування за завдану моральну шкоду і ці кошти є виключно субєктивними, хоча витрачених нервів і здоровя не повернути жодними грошима, але, на думку позивачів, зазначена вище сума відшкодування хоч якоюсь мірою дасть можливість витратити їх на лікування, щоб покращити стан здоровя.
Позивачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 24.01.2017 року позивачі та їх представник - адвокат ОСОБА_5 звернулися до суду з письмовою заявою, в якій зазначають, що позовні вимоги підтримують, просять справу розглядати в їхній відсутності та згідні на заочний розгляд справи. В цій заяві позивачі просять також присудити з відповідача в їхню користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн., про що долучили відповідні квитанції (а.с. 131, 136).
Представник відповідача в судові засідання впяте не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання судових повісток-викликів ( а.с. 31, 91, 107, 119, 120). Причин своїх неявок представник відповідача суду не повідомив та не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності. 21.12.2016 року а представник відповідача ОСОБА_6 звернулася до суду з письмовим клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку із відкликанням довіреностей представників ОСОБА_7 «Приват Банк» та необхідністю оформлення нових довіреностей (а.с. 121).
Однак, відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачі не заперечують проти такого вирішення справи, а відповідач є корпорацією та має можливість забезпечити участь іншого представника в судових засіданнях.
В звязку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу 24.01.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України.
Суд, зясувавши обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків.
Ст.42 Конституції України гарантує, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Згідно з п.22 ст.1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Отримані кредитні кошти було використано виключно для особистих потреб, а не для підприємницької діяльності.
Ч.1 ст.5 даного Закону України передбачено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, а ч. 3 цієї статті регламентує, що захист прав споживачів здійснюють спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи і установи, що здійснюють державний санітарно- епідеміологічний нагляд, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди.
Ч.2. ст.11 цього Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
Відповідно до ч.4 ст.11 вказаного Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.
Згідно з ч. 1 ст.19 цього Закону нечесна підприємницька практика забороняється і включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Ч. 2 ст.19 вказаного Закону України регламентує, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Частиною 4 цієї ж статті цього Закону передбачено, що агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.
Згідно з частиною 6 цієї ж статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 вказаного Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 3 ст. 215 цього Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами 1-2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судом встановлено, що відповідач за своєю статутною діяльністю здійснює надання послуг по кредитуванню, а позивач ОСОБА_1 є споживачем цих послуг. Отримані останньою кредитні кошти було використано виключно для особистих потреб, а не для підприємницької діяльності. Відповідач як кредитодавець не ознайомив її як споживача у письмовій формі з інформацією, вказаною в ч. 2 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів», та з іншими вимогами законодавства стосовно укладення цих споживчих кредитних договорів та похідних від них (договорів поруки, іпотечний договір.
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 подавала відповідачу довідку про перебування сімї на квартирному обліку та інші необхідні документи для оформлення молодіжного кредитування. Однак, в жодному з укладених договорів відсутні відомості про вказану інформацію. Отже, позивач ОСОБА_1 вважала, що укладає кредитний договір за пільговими умовами молодіжного кредитування, де держава звільняє позичальника від частини виплат по кредиту, погашаючи їх самостійно. Однак, відповідач оформив звичайний кредит, умисно приховавши від позивача вказану інформацію.
Відповідно до положень ч. 4 п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
При укладенні оспорюваного кредитного договору не було погоджено таку його істотну умову як строк його дії, що є неприпустимим.
Отже, відсутність у зазначеному договорі такого строку (конкретної дати чи обставини), підписання його неуповноваженою особою відповідача є підставами для визнання його недійсним. Крім того, на договорах проставлено печатки не юридичної особи, а Івано-Франківської філії комерційного банку «ПриватБанк».
Не відповідають вимогам законодавства і укладені договори поруки, які є похідним від оспорюваних кредитного договору та договору про іпотечний кредит, в яких не визначено правового статусу позичальника. Тому для нього такі договори не породжуть жодних юридичних насліків. Як вбачається із суті оспорюваних договорів вказані умови видачі кредиту вводили в оману позивачів і така підприємницька практика з боку відповідача є агресивною та забороненою до використання. Тому ці договори слід визнати недійсними.
Ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» регламентує, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію», що мало місце в цьому конкретному випадку.
Ст.22 цього ж Закону також передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
П.3 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.95 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
П.10 цієї ж постанови визначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обовязок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Ч.2 ст.227 ЦК України визначено, що якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Відповідно до цих перелічених вимог позивачу ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона та її сімя зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо її права приватної власності, особистих прав як споживача, так як відповідач, який незаконно уклав вкарай невигідні для позичальника кредитні договори про надання споживчого кредиту, застосовуючи обман та нечесну підприємницьку практику. Саме з вини відповідача вказана позивач не має можливості проживати в придбаній квартирі і змушена разом із сімєю, де є малолітня дитина, «перебиватися» по чужих помешканнях. Значні незручності вона має і через те, що зняла з реєстрації попереднє місце свого проживання, щоб зареєструвати його у вказаній квартирі, однак, зробити цього не може через відсутність правовстановлюючих документів, якими незаконно заволодів відповідач. Отже, «de-jure» ця квартира з моменту її придбання належить позивачу ОСОБА_1, a «de-facto» цим майном розпоряджається відповідач на власний розсуд, оскільки у нього знаходяться всі правовстановлюючі документи на нерухомість.
Позивач ОСОБА_1 вважає себе ошуканим споживачем, так як вона, не розуміючись в тонкощах фінансової діяльності банківської установи, довірила відповідачу, а він незаконно скористався цим.
Позивач ОСОБА_2 є хворою особою, страждає онкологічним захворюванням, перенесла хірургічні втручання. Тому постійні неправомірні вимоги відповідача до неї про повернення коштів, яких вона не отримала, а тільки виступала поручителем за повернення кредиту позивачем ОСОБА_1, уклавши незаконний договір поруки, ще більше негативно впливають на стан здоровя, розхитують нервову систему, оскільки до неї телефонують працівники банку, погрожуючи, зробили її життя нестерпним що, власне, й зумовило цей позов. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає з урахуванням засад розумності, справедливості і тривалості моральних страждань та вважає, що цей розмір повинен становити по 100 000 грн. кожній з позивачів. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Не підлягають присудженню витрати позивачів за підготовку даного позову в розмірі 30 000 грн. (15 000 грн. + 15 000 грн.), оскільки вони не відповідають вимогам розумності та справедливості. Присудженню на користь позивача ОСОБА_1 підлягають лише судові витрати в загальному розмірі 3 000 грн. (а.с. 136), оскільки ці квитанції відповідають датам судових засідань.
Крім того, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір в розмірі 3 307,20 грн. слід присудити з відповідача відповідно до правил ч.3 ст.88 ЦПК України, який розміром відповідно до кількості задоволених позовних вимог ( 6 вимог немайнового характеру).
На підставі ст.ст.203, 215, 216, 638 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та, керуючись ст.ст. 213-215, 226, 294, 88 ЦПК України, суд,-
позов задовольнити частково.
Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 100 000 ( сто тисяч ) гривень відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 100 000 ( сто тисяч ) гривень відшкодування моральної шкоди.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 000 (три тисячі) гривень судових витрат.
Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 3 307 (три тисячі триста сім ) гривень 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте Коломийським міськрайонним судом, що його ухвалив, за письмовою заявою представника відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана стороною позивачів до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної

скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27 січня 2017 року.

Суддя Калинюк О. П.