АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 686/2787/16-ц
Провадження № 22-ц/792/287/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого судді Купельського А.В.,

суддів: Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

за участю секретаря: Кошельника В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 22 квітня 2016 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_1, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що 14 грудня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір №002879 фінансового лізингу, за яким позивач мав отримати у фінансовий лізинг автомобіль „GEELY GC7", колір мокрий асфальт, вартістю 140940 грн. На час укладення цього договору товариство запевняло про наявність такого автомобіля і можливості передачі його позивачу на умовах укладеного сторонами договору та правомірність укладення такого договору у простій письмовій формі.

Відповідно до умов цього договору позивач сплатив перший внесок в розмірі 70470 грн. на рахунок товариства, однак, з часом дізнався про недотримання відповідачем вимог чинного законодавства при укладенні договору фінансового лізингу.

Вважаючи даний договір незаконним, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про припинення договору та повернення сплачених коштів, проте відповідач, вважаючи, що договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, відмовився не тільки повернути кошти, а й навіть дати письмову відповідь з цього приводу.

Позивач зазначав, що вказаний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а отже підлягає нотаріальному посвідченню.

Крім того, при укладенні вказаного договору відповідач не надав для ознайомлення відповідної ліцензії, і в договорі про це не значилось.

У зв'язку з цим, позивач просив суд визнати недійсним в силу нікчемності вказаний вище договір фінансового лізингу від 14 грудня 2015 року. Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши на його користь з відповідача 70470 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 26 лютого 2016 року накладено арешт на рахунок НОМЕР_1 в АТ „Райффайзен Банк Аваль", що належить ТзОВ „Євролізинг Україна" в розмірі 70470 грн., заборонивши зняття з рахунку коштів в меншому розмірі.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 22 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №002879, укладений 14 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ТзОВ „Євролізинг Україна". Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 71315,64 грн., отриманих на виконання недійсного правочину. Стягнуто з товариства на користь держави судові витрати у розмірі 1264,36 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, ТзОВ „Євролізинг Україна" в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, стягнути з останнього сплачений відповідачем судовий збір.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не досліджено всі обставини справи в їх сукупності, не досліджено правовідносини, що склались між сторонами, невірно встановлено правову природу правочину.

Посилається на те, що при прийнятті рішення судом першої інстанції поряд з умовами, визначеними сторонами в договорі, слід було перевіряти також відповідність істотних умов договору вимогам закону, якими визначаються обов'язкові істотні умови відповідного виду договору. Суд не взяв до уваги, що сторони погодились на умови договору.

Апелянт зазначає, що позивач звернувся до суду за захистом своїх непорушених прав, оскільки момент виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо придбання предмету лізингу, згідно п. 1.7. договору ще не розпочався.

В рішенні судом першої інстанції не було зазначено, які саме права та законні інтереси позивача були порушені відповідачем на даній стадії виконання сторонами договірних зобов'язань, в чому саме полягає несправедливість, недобросовісність положень договору фінансового лізингу.

Судом не досліджено жодного належного доказу, що позивачу лізингодавцем не надана вся необхідна інформація для укладення договору.

Судом не надано правової оцінки юридично значущій поведінці позивача, який мав на момент укладення договору необхідний обсяг цивільної дієздатності, а відтак, усвідомлював значення своїх дій, та їх наслідки.

Апелянт, посилаючись на позицію ВСУ, що вказана в узагальненнях від 24.11.2008 р. „Практика розгляду судами цивільних справ про визнання право чинів недійсними", вказує, що суди повинні перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялась сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним. У кожному конкретному випадку суддям необхідно встановлювати, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення.

Крім того, на думку апелянта, укладений сторонами договір є договором непрямого лізингу, коли на момент укладення правочину у лізингодавця відсутній предмет лізингу, а він лише зобов'язується його придбати в майбутньому, тому суд не міг його визнати недійсним на даній стадії.

Суд, на думку апелянта, неправомірно прийняв позовну заяву від позивача без сплати судового збору.

В судове засідання сторони не з'явились, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснюється.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 14 грудня 2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №002879, за умовами якого ТзОВ «Євролізинг Україна» зобов'язується придбати у власність предмет лізингу - автомобіль «Geely», об'єм двигуна 1,5 м3 та передати його у користування ОСОБА_1 в строк та на умовах цього договору, останній зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 сплатив ТзОВ «Євролізінг Україна» 70470 грн. (а. с. 20).

За умовами договору до отримання в користування предмету лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж - 10 %, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу - 3 % від ціни предмета лізингу

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача (позивач) на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Предмет лізингу за даним договором позивачу придбано не було.

Зі змісту спірного договору виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Із договору та додатку № 2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідачем не надано суду відповідного дозволу (ліцензії), чинних на час укладання спірного договору.

Суд, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем порушенні принципи справедливості, розумності та добросовісності тобто положеня Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

З таким висновком погоджується колегія суддів Апеляційного суду.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Не може бути підставою для скасування рішення суду, посилання апелянта на те, що сторони погодили умови договору. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зазначені умови повинні бути визнані недійсними.

Апелянт зазначає, що позивач звернувся до суду за захистом своїх непорушених прав, оскільки момент виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо придбання предмету лізингу, згідно п. 1.7. договору ще не розпочався.

Кожна особа, відповідно до ст. 16 ЦК України, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції, всупереч посилання апелянта, в своєму рішенні зазначив, які саме права та законні інтереси позивача були порушені відповідачем, у зв'язку з цим і визнав договір недійсним.

Судом належним чином оцінено оспорюваний договір і закони всупереч яким він вчинений.

Суд, всупереч посиланню апелянта послався на практику Верховного Суду України, яка є обов'язковою для виконання судами, дослідив договір.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта, що суд неправомірно прийняв позовну заяву від позивача, без сплати судового збору. Зазначене не впливає на законність рішення суду.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/ А.В. Купельський

Суддя: /підпис/ Т.В. Спірідонова

Суддя: /підпис/ Т.О. Янчук

З оригіналом згідно:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: Заворотна О.Л. Категорія: 19

Доповідач: Купельський А.В.