Ухвала

іменем україни

29 березня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» на рішення апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 травня 2014 року її прийнято на роботу до державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет») на посаду молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування», згодом із 25 червня 2014 року її переведено на посаду старшого наукового співробітника цієї кафедри за строковим договором, а з 03 жовтня 2014 року вона працювала на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

Наказом ректора ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 її звільнено із посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» за п. 4 ст. 40 КЗпП Україниза прогули без поважних причин. Підставою для звільнення стала її відсутність на робочому місці 22 і 23 жовтня 2015 року, що була обумовлена захистом дисертації в Одеському національному політехнічному університеті, що підтверджує поважність причини неявки на роботу у ці дні.

На підставі вказаного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила скасувати, як незаконний, наказ про її звільнення від 30 жовтня 2015 року № 102-43, поновити її на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 жовтня 2015 року до дня ухвалення рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізовного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді рішенням апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 про звільнення з роботи виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» ОСОБА_3 із 30 жовтня 2015 року за прогули 22 та 23 жовтня 2015 року без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

Стягнуто із ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення у розмірі 52 764 грн 96 коп., із утриманням з указаної суми податку й інших обов'язкових платежів.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що ОСОБА_3 із травня 2014 року перебувала із ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» у трудових відносинах, працюючи на посадах: із 08 травня 2014 року - молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування»; із 25 червня 2014 року - старшого наукового співробітника цієї кафедри на умовах строкового трудового договору, із 03 жовтня 2014 року - виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет», що є структурним підрозділом ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

20 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подала до адміністрації ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» заяву про надання їй творчої відпустки із 22 до 25 жовтня 2015 року згідно зі ст. 16 Закону України «Про відпустки».

На вказаній заяві була накладена резолюція «Заперечую».

22 і 23 жовтня 2015 року ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці.

Наказом від 30 жовтня 2015 року № 102-43, доповненого наказом від 30 жовтня 2015 року № 103-43, ОСОБА_3 звільнено із посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, які допущено 22 і 23 жовтня 2015 року.

Підставою для видачі наказу слугували акти від 22 жовтня 2015 року № 1 та від 23 жовтня 2015 року № 2, службова записка тимчасово виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» Святного О.І., табель обліку робочого часу, якими зафіксовано відсутність позивачки на робочому місціпротягом 22-23 жовтня 2015 року, а також отримано згоду профспілкового органу на звільнення ОСОБА_3

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначала, що причини її відсутності на роботі 22-23 жовтня 2015 року були поважними, зокрема у зв'язку із її перебуванням в Одеському національному політехнічному університеті на захисті наукової дисертації 22 і 23 жовтня 2015 року у дні, які роботодавець їй ставить у провину, як прогули. ЇЇ від'їзду передувало подання нею на ім'я керівника заяви про надання творчої відпустки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що адміністрація університету за згодою профкому на законних підставах притягнула ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за допущені прогули без поважних причин 22 та 23 жовтня 2015 року. При цьому, суд урахував, що позивачка не отримала згоди керівника учбового закладу на її заяву від 20 жовтня 2015 року і наказу про надання творчої відпустки для захисту дисертації в іншому місті, самовільно залишила роботу, тим самим порушила трудову дисципліну.

Крім того, суд дійшов висновку, що підстав для надання творчої відпустки зі збереженням за працівником середнього заробітку не було.

При цьому, суд вважав обгрунтованою резолюцію керівника ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» із запереченнями у наданні ОСОБА_3 творчої відпустки та пропозицією оформити відпустку згідно ст. 6 або ст. 26 Закону України «Про відпустки» (у рахунок щорічної основної відпустки або відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, дійшов висновку про те, що звільнення позивачки за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України проведено з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки її відсутність на робочому місці протягом 2 днів обумовлена поважними причинами.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Судом установлено, що позивачку звільнено з роботи на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули, допущені нею 22 та 23 жовтня 2015 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що була відсутня на роботі у ці дні з поважних причин, а саме у зв'язку із захистом наукової дисертації, що мало місце в Одеському національному політехнічному університеті, про що вона повідомила керівництво ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» заявою від 20 жовтня 2015 року.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подала на ім'я ректора ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» заяву про надання їй творчої відпустки для закінчення дисертації з 22 до 25 жовтня 2015 року згідно зі ст. 16 Закону України «Про творчі відпустки».

Зазначена заява була розглянута з резолюцією «Заперечую. Пропоную оформити відпустку відповідно до Закону України «Про відпустки» (ст. 6, ст. 26 - відпустка за власний рахунок або щорічна відпустка).

Щорічна та інші види відпусток, що надаються працівникам відповідно до чинного законодавства, оформлюються наказом (розпорядженням) за типовою формою № П-3.

Наказ (розпорядження) видається у двох примірниках: перший - для кадрової служби, другий - для бухгалтерії. Він підписується керівником структурного підрозділу (начальником (майстром) цеху (відділу, дільниці)) та керівником підприємства. Працівник у наказі (розпорядженні) ставить свій підпис про те, що він ознайомлений з ним.

Відповідний наказ про надання позивачці відпустки відповідно до чинного законодавства у матеріалах справи відсутній, на що не звернув увагу апеляційний суд при вирішенні спору.

Заперечуючи проти позову, ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» зазначав, що після розгляду заяви позивачки від 20 жовтня 2015 року остання 21 жовтня 2015 року була ознайомлена телефонограмою з резолюцією ректора про відмову у наданні їй творчої відпустки (а. с. 90, т. 1), проте, незважаючи на це і на відсутність відповідного наказу ректора про надання відпуски, 22 та 23 жовтня 2015 року вона була відсутня на роботі.

Крім того, відповідно до ст. 16 Закону України «Про відпустки», ст. 77 КЗпП України творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством.

Тривалість, порядок, умови надання та оплати творчих відпусток установлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 січня 1998 року № 45, підставою для надання творчої відпустки є заява працівника і рекомендація про доцільність надання творчої відпустки наукової (науково-технічної) ради центрального органу виконавчої влади або вченої ради вищого навчального закладу III-IV рівнів акредитації або науково-дослідного інституту відповідного профілю.

Визнаючи незаконним та скасовуючи наказ відповідача про звільнення позивачки за скоєні нею 22 і 23 жовтня 2015 року прогули, апеляційний суд зазначені вище вимоги законодавства не врахував, не звернув уваги на те, що відповідна рекомендація вченої ради Одеського національного політехнічного університету про доцільність надання творчої відпустки позивачці не надавалась, а позивачкою не була дотримана процедура отримання такої відпустки.

Крім того, суд не звернув увагу та не надав ніякої оцінки тому, що заява позивачки про надання їй відпустки була подана без службової записки із зазначенням особи, на яку буде покладено тимчасове виконання її обов'язків на час її відсутності, що є порушенням розділу «Робочий час і його виконання» Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет».

Також, суд не надав оцінки й довідці Одеського національного політехнічного університету від 17 серпня 2015 року про те, що не було необхідності присутності позивачки 22 жовтня 2015 року в університеті, оскільки офіційних заходів, пов'язаних із захистом дисертації ОСОБА_3, у цей день не відбувалось (а. с. 25, т. 3).

Отже, висновок апеляційного суду про наявність поважності причин відсутності на роботі 22 жовтня 2015 року не відповідає фактичним обставинам

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

З урахуванням вказаних норм закону та обставин справи, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не з'ясував фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 16 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик