АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.В., Куценко Т.Р.

за участі секретаря: Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року вжиті заходи забезпечення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння, у вигляді заборони будь-якому суб'єкту державної реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців здійснювати державну реєстрацію змін щодо відомостей про юридичні особи, які є предметом спору до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, заборони користування таким майном яке розташоване в багатьох населених пунктах України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми процесуального права, а тому просить скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні заяви позивачам.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а ухвалу суду скасувати.

Приймаючи ухвалу про задоволення заяви суддя виходив із того, що позивачем були заявлені позовні вимоги про витребування майна з незаконного володіння. Із урахуванням існуючої швидкої можливості відчуження майна третіми особами, що може привести до утруднення виконання рішення у разі задоволення позову, суддя вважав необхідним задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на вимоги ст. 151,152,153 ЦПК України, роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року.

Але із такими висновками судді погодитись не можна, оскільки вони зроблені із порушенням норм процесуального права, та без врахування будь-яких обставин у справі.

Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно роз'яснення пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд мас брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

В матеріалах справи наявні лише позовна заява та заява про забезпечення позову, та відсутні повні матеріали щодо предмету спору.

Разом з тим, постановивши ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту, та заборону відчуження, суд не пересвідчився кому належить зазначене майно, та чи не порушує такий вид забезпечення позову права та обов'язки осіб, які не були залучені до розгляду справи на час постановлення ухвали та звернення її до виконання.

Крім того, забезпечуючи позов суд не врахував, що причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов є не підтвердженими і стосуються можливих дій третіх осіб, які у цій справі відсутні.

Отже, суд не пересвідчився в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; не з'ясував обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Суд також не врахував чи вжиті заходи не будуть перешкоджати господарській діяльності юридичної особи, не взяв до уваги інтереси відповідача.

Окрім того, суд першої інстанції обираючи такий вид забезпечення позову як арешт, не взяв до уваги ту обставину, що відповідно до п.5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, однак застосування саме такого засобу забезпечення позову, як арешт - позивачем належним чином не вмотивовано, і не викликано необхідністю при розгляді позову і може призвести до безпідставного обмеження у користуванні майном.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В позовній заяві не зазначена ціна позову, а в матеріалах справи відсутні відомості про те, якою є дійсна вартість арештованого майна і про це не зазначив сам позивач. Вартість спірного майна суд не зазначив і у своїй ухвалі.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Листом судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2016 року зазначено про звернення відповідача ОСОБА_6 до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову, яку судом було розглянуто. Однак достовірних відомостей щодо результату розгляду заяви, так само як і відомостей щодо набрання законної сили судовим рішенням, постановленим за результатом розгляду заяви апеляційному суду надано не було.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що, розглянувши заяву про забезпечення позову, подану без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання про вжиття забезпечення позову та дійшов передчасного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, у зв'язку з чим оскаржену ухвалу належить скасувати, і передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 312 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року про забезпечення позову - скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Ж.І Максюта

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко