РІШЕННЯ

іменем України

27 січня 2017 рокуСправа №451/1394/16-ц
Провадження № 2/451/64/17

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

з участю: секретаря судового засідання Крикавської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засідання у м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

16 листопада 2016 року до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 та відповідно до вимог якої, просить виселити ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться по вулиці Перемоги,3 у с.Корчин Радехівського району Львівської області і стягнути із відповідача понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на будову, він є власником будинку №3, що розташований по вулиці Перемоги,3 у с.Корчин Радехівського району Львівської області.

У зазначеному будинку зареєстрований його син ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2, із якою шлюб розірвано.

ОСОБА_2 жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, або ж оплаті комунальних послуг участі не приймає, як і не приймала таких останні вісім років.

Із посиланням на норми матеріального права, просить відповідача із житлового будинку виселити.

Позивач у судовому засіданні обґрунтування позову підтримав в повній мірі та надав пояснення з приводу таких аналогічно, викладеним у заяві (а.с.2-4).

Окрім цього пояснив, що право власності на житловий будинок набув ще до реєстрації шлюбу із ОСОБА_2, тобто до 1992 року. У спірному будинку, окрім нього зареєстровані ще двоє осіб відповідачка та їхній син (а.с.10). Вважає, що його права власника порушені, оскільки відповідач зареєстрована у будинку, однак у такому не проживає близько восьми років, відповідно він не може розпорядитися нерухомістю. Має намір оформити субсидію, а через реєстрацію відповідачки у даному будинку, йому потрібно брати додаткові довідки та затрачати багато коштів для сплати комунальних послуг. Позов просить задоволити та виселити ОСОБА_2 із належного йому на праві власності будинку.

Відповідачка позовні вимоги заперечила та пояснила, що на момент одруження із ОСОБА_1, будинок належав йому на праві приватної власності. Після розірвання шлюбу із ОСОБА_1, що мало місце приблизно вісім років назад, вона у спірному будинку не проживає. За час спільного проживання, позивач поводив себе викликаючи, часто не ночував вдома, відповідно поведінка останнього змусила її залишити житловий будинок. Право власності позивача на житловий будинок нею не оспорюється. Окрім цього, пояснила, що шкоди його майну не завдавала. Вважає, що підстав для її виселення із житла не має, а тому у задоволенні позову просить відмовити.

Вислухавши пояснення позивача та заперечення відповідачки, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За нормами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову?

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, судом встановлено, що у будинку №3, який знаходиться по вулиці Перемоги,3 у с.Корчин Радехівського району Львівської області та, який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с.6), зареєстровані і проживають ряд осіб, серед яких і ОСОБА_2 (а.с.10).

Із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ №097940 виданого Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.7), а відповідно до копії рішення Радехівського районного суду від 16.02.2008 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано в судовому порядку (а.с.8).

Піддавши аналізу наявні в матеріалах справи докази, зокрема дані викладені у Акті про фактичне не проживання, складеного 05.10.2016 року секретарем сільської ради та підписаного свідками, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 зареєстрована в будинку №3, що знаходиться по вулиці Перемоги,3 у с.Корчин Радехівського району Львівської області, але не проживає (а.с.9).

Із копії довідки Новоитківської сільської ради №184 від 12.10.2016 року вбачається, що ОСОБА_2 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 без реєстрації (а.с.11).

Окрім цього, судом до уваги приймається визнання відповідачем обставин справи, стосовно її не проживання у житловому будинку близько восьми років, тобто наведене у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст.47 Конституції України гарантується, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок банківського кредиту чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Окрім наведеного, відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення і, відповідно до правил процесуального закону про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Більше того, посилання сторони позивача у судовому засіданні на звернення в правоохоронні органи з приводу поведінки відповідачки як на підставу виселення з жилого приміщення судом не приймається до уваги, оскільки всупереч вимогам ст. ст.10,11,60 ЦПК України позивач не надав суду письмових доказів заходів попередження та громадського впливу та не надано суду і відповідних доказів щодо псування (руйнування) ОСОБА_2 житла і майна.

Окрім цього, із змісту ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 грудня 2015 року в справі №6-9022св15, випливає, що відповідно ст.116 ЖК УРСР виселення члена сімї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

У контексті ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 грудня 2015 року в справі №6-16348св15 зазначено, що відповідно до ч.3 ст.116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно до ст.157 ЖК УРСР членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено лише у випадках, які передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР.

Відповідач, який є батьком неповнолітнього сина, належить до членів сімї неповнолітнього власника квартири, і його виселення як члена сімї на підставі ч. З ст. 116 ЖК УРСР законодавством не передбачено.

Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що вимоги позивача є передчасними, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,212,215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийОСОБА_4