Провадження № 2/127/1135/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, з осені 1994 року, майже 20років перебувала у фактичному не зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 Проживали разом, однією сім'єю, вели спільне господарство, придбавали спільно майно в тому числі рухоме та нерухоме, різноманітну побутову техніку, різні предмети побуту на протязі двадцяти років, фактично до лютого 2015 року. Наприкінці 2014 року, ОСОБА_2 вирішив зі мною розлучитися. Став вимагати фактичного розлучення та мого виїзду з нашої спільної квартири (по вул. Пирогова 59/а кв.213.) на квартиру до мого сина. Не пояснюючи при цьому причини своїх дій. В січні 2015 року, Богданов змінив замки в квартир №213, в якій ми разом проживали з 2001 року, по вулиці Пирогова №59/3, і фактично з лютого місяця 2015 року ми разом не проживаємо. Угоди про поділ спільно придбаного рухомого та нерухомого майна, також спільно придбаних предметів побуту ми так і не досягли. На момент знайомства з ОСОБА_2, в 1994році, позивач займалась торгівлею різними товарами широкого вжитку трикотаж, костюми,

електротовари та інше. Часто виїжджала за кордон: Турцію, Венгрію, Польщу. До 2002року декілька разів спільно з позивачем виїжджав за товаром і допомагав їй. Отже до знайомства з ОСОБА_2 та під час їх спільного життя в позивача був свій окремий заробіток. З січня 1995 року сторони фактично проживали однією сім'єю, та вели спільне

господарство в її 2-кімнатній квартирі АДРЕСА_1. В 1998 році в лютому місяці Богданов поїхав у службове відрядження в

ісламську республіку Іран м. Ахваз, при цьому позивач залишилась навіщати його матір, яка жила окремо від них, в своїй двокімнатній квартирі АДРЕСА_2. Займаючись торгівлею, заробляючи кошти та утримуючи і доглядаючи за

земельною ділянкою 8 соток, на якій сторони разом на протязі майже вісімнадцяти років

будували двоповерховий житловий будинок, з надбудовою мансардного третього

поверху. Будинок розташований в садовому товаристві "Сонячний" в с. Вінницькі

Хутори, Вінницького району, Вінницької області. 08.01.1998року перед відїздом в республіку Іран, ОСОБА_2 склав на імя позивача заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповів позивачу, зазначений заповіт ОСОБА_2 скасував в момент їх фактичного розлучення, а саме з 15.01.2015року. У 1999 році Богданов приїхав у відпустку з Ірану, за час відпустки, сторони разом будували на дачі перекриття над мансандрою третього поверху, встановили паркан по периметру всієї земельної ділянки. Після закінчення відпустки, позивачу як члену його родини, були оформлені документи для спільного виїзду в республіку Іран. Повернулись в Україну сторони разом, після закінчення терміну його відрядження, і продовжували жити разом. У 2000 році у ОСОБА_2 померла його мати, після чого вони з квартири позивача перейшли жити в двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 позивача, яку в березні 2001 року Богданов продав відповідно до договору купівлі - продажу від 14 березня 2001 року за 6409грн. В квітні 2001 року сторони купують 2-кімнатну квартиру по вул. Блока буд.22 кв.13, яка свою чергу була продана за 15593грн. відповідно до Договору купівлі-продажу від 07.04.2001 року. Остаточно ними була придбана трикімнатна квартира № 213 в будинку № 59"а" по вул. Пирогова в м. Вінниця за 9536грн. Хоча покупцем в Договорі зазначений лише Богданов, але фактично квартира є їх спільною власністю, оскільки сторони придбали зазначену квартиру за спільні кошти які були зібрані під час спільного проживання, та кожний докладав свої особисті кошти коли робили повну реконструкцію придбаної квартири та капітальний ремонт. Під час проведення реконструкції квартири та капітального ремонту позивач більше працювала фізично сама (в тому числі носила будівельні матеріали, допомагала ремонтникам робити ремонт, годувала їх та інш.). ОСОБА_2 в той час ще працював в Укренергоізоляції та додатково допомагав заробленими грошима. Придбана у 2001 році квартира по вул. Пирогова 59/а, за час нашого спільного відповідачем життя, істотно збільшилася в своїй вартості внаслідок їх спільних трудових і грошових затрат,які були ними спільно здійснені на придбання, її повну реконструкцію та проведення капітального ремонту, тому має бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. В грудні 2005 року позивач продала спільну сумісну з сином власність - двокімнатну квартиру по вул. Келецькій, 77. Вартість квартири склала 90900 грн. За грошову частку сина позивач придбала йому однокімнатну квартиру по-вул. Литвиненко 44, (вартість квартири склала 30 000грн.). Кошти що залишились від проданої спільної з сином квартири склали 60900грн. та були використані позивачем в спільному сумісному з ОСОБА_2 житті, в тому числі на ремонт квартири, та частина була надана ОСОБА_2 на придбання в квітні 2007 року легкового автомобіля КІА , 1,6, д.н.з. АВ 2257АК. Автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_2. Автомобіль КІА д.н.з. АВ 2257АК був проданий, та в квітні 2013 року ними був придбаний для спільного користування автомобіль Джелі СК 1,5L д.н.з. АВ 7406ВТ. Крім зазначеного, всі роки їх спільного життя сторони спільно будували житловий будинок (дачу) за адресою: Вінницько-Хутірська сільська рада, Вінницького району, сад. діл. Садове товариство "Сонячний" СДТ "Писарівський", 14, Позивач особисто, багато років поспіль (з 1995 року) допомагала ОСОБА_2 будувати зазначений будинок, здійснювати поточний ремонт та доглядати за ним; розробляла земельну ділянку, власноруч робила так би мовити ("ландшафтний дизайн"), внутрішні роботи, ремонти, та інше. Фактично житловим будинком відповідач став в результаті їх спільної праці на протязі майже двадцяти років. У 2009 році земельна ділянка площею 792 м.кв. (кадастровий номер :05:001:0413) в садовому товаристві "Сонячний" була приватизована. Станом на момент нашого розлучення, реєстраційних документів на побудований їх будинок на земельній ділянці площею 0,0792га (кадастровий іер :05:001:0413) в садовому товаристві "Сонячний", не було. Отже, що стосується квартири по вул. Пирогова в буд. 59/а, житлового будинку в кооперативі "Сонячний" та автомобіля Джелі все це нерухоме та рухоме майно було придбане внаслідок їх спільної праці. Спільною працею позивач вважає їх спільні з відповідачем, а також їх індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких сторони одержали спільні доходи, обєднані для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. Просить визнати спільною сумісною власність та виділити у власність ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_4. Визнати спільною сумісною власність та виділити у власність ОСОБА_1 ? частину легкового автомобіля НОМЕР_1. Визнати спільною сумісною власністю та виділити ОСОБА_1 у власність ? частину будівельних матеріалів та обладнання, які було використано на будівництво самочинно збудованого житлового будинку на земельній ділянці за адресою: Вінницько Хутірської с/р, сад. діл. СТ «Сонячний» СДТ «Писарівський», 14.

25.09.2015 року на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, згідно якої просить визнати спільною сумісною власністю та виділити у власність ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_4. Визнати спільною сумісною власністю та виділити у власність ОСОБА_1 ? частину легкового автомобіля НОМЕР_2, сірого кольору, 2012 року випуску. Визнати спільною сумісною власністю та виділити у власність ОСОБА_1 ? частину легкового автомобіля НОМЕР_3, бежевого кольору, 2003 року випуску. Визнати спільною власністю та виділити ОСОБА_1 у власність ? частину будівельних матеріалів та обладнання, які було використано на будівництво самочинно збудованого житлового будинку на земельній ділянці за адресою: Вінницько- Хутірської с/р, сад.діл. СТ «Сонячний» СДТ «Писарівський», 14.

17.01.2017року позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати спільною сумісною власністю та виділити у власність ОСОБА_1 ? частину квартири АДРЕСА_4. Визнати спільною сумісною власністю та виділити у власність ОСОБА_1 ? частину легкового автомобіля НОМЕР_2, сірого кольору, 2012 року випуску. Визнати спільною сумісною власністю та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 37508,82грн за ? частину легкового автомобіля НОМЕР_4, бежевого кольору, 2003 року випуску. Визнати спільною власністю та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 70 451,89грн. за ? частину будівельних матеріалів та обладнання, які було використано на будівництво самочинно збудованого житлового будинку на земельній ділянці за адресою: Вінницько- Хутірської с/р, сад.діл. СТ «Сонячний» СДТ «Писарівський», 14.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник позов не визнали заперечували щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2015 року встановлено, що ОСОБА_1, 04.01.1944р.н. та ОСОБА_2, 04.06.1945р.н. проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до осені 2014 року (Т№1а.с.88).

Згідно облікової картки приватного транспортного засобу ОСОБА_2 на підставі біржової угоди 9/0400 від 21.10.2006 року є власником КІА SEPHIA 1,6 д.н.з. НОМЕР_5, бежевого кольору, 2003 року випуску(а.с.18).

Як встановлено в судовому засіданні про що не заперечували самі сторони автомобіль НОМЕР_6, бежевого кольору, 2003 року випуску був проданий та за вказані кошти, згідно облікової картки №16199614 від 17.04.2013 року ОСОБА_2 був придбаний автомобіль НОМЕР_7, сірого кольору, 2012 року випуску (а.с.19).

З викладеного вбачається, що автомобіль НОМЕР_6, бежевого кольору, 2003 року випуску був відчужений під час спільного проживання сторін, а тому вимоги про визнання його спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації у розмірі 37508,82грн за ? його частину задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю.

Статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме що майно, яке є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільні сумісні власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Враховуючи викладене та те, що під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ними було набуте майно, а саме автомобіль НОМЕР_7, сірого кольору, 2012 року випуску, суд приходить до висновку що даний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 т а ОСОБА_2 тому за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1 /2 частину легкового автомобіля марки GEELY CK 1,5 L д.н.з. АВ 7406ВТ, сірого кольору, 2012 року випуску.

Згідно договору купівлі продажу квартири від 09.04.2001року ОСОБА_2 є власником квартири №213 в будинку №59 «а» по вул. Пирогова в м. Вінниці (а.с.15).

ОСОБА_1 в позовній заяві посилалась на те, що дану квартиру вона купила разом із ОСОБА_2 та нею було вкладено чимало коштів на її ремонт, тому просила визнати спільною сумісною власністю та виділити у її власність ? частину квартири АДРЕСА_4.

Однак, дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2015 року встановлено, що ОСОБА_1, 04.01.1944р.н. та ОСОБА_2, 04.06.1945р.н. проживали однією сімєю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до осені 2014 року, а згідно договору купівлі продажу квартиру придбано в 2001році.

Крім того, задоволенню не підлягаю вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною власністю та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 70 451,89грн. за ? частину будівельних матеріалів та обладнання, які було використано на будівництво самочинно збудованого житлового будинку на земельній ділянці за адресою: Вінницько - Хутірської с/р, сад. діл. СТ «Сонячний» СДТ «Писарівський», 14, оскільки позивачем не надано доказів про придбання будівельних матеріалів та обладнання.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справ: належать витрати на правову допомогу та витрати повязані з проведенням експертизи .

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 929,52гривень, з яких: 299,78 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору; 282,69 гривень у відшкодування витрат на правову допомогу; 347,05гривень у відшкодування витрат вартості судової експертизи.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 368, 372 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий автомобіль марки GEELY CK 1,5 L д.н.з. АВ 7406ВТ, сірого кольору, 2012 року випуску набутий під час спільного проживання однією сімєю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину легкового автомобіля марки GEELY CK 1,5 L д.н.з. АВ 7406ВТ, сірого кольору, 2012 року випуску.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесенні судові витрати в розмірі 929,52гривень, з яких: 299,78 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору; 282,69 гривень у відшкодування витрат на правову допомогу; 347,05грнивень у відшкодування витрат вартості судової експертизи.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: