Справа №484/2475/16-ц 31.01.2017 31.01.2017 31.01.2017
Провадження №22-ц/784/373/17
Справа № 484/2475/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Фортуна Т.Ю.
Провадження № 22ц-784/373/17 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

31 січня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лептугою С.С.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Позивачка зазначала, що в мережі Інтернет на сайті «Авто РАИ» знайшла оголошення про продаж автомобіля марки Geely Emgrant X7 за 180 000 грн. З метою придбання цього транспортного засобу вона приїхала за адресою, яку вказала представник товариства у м. Первомайську, де їй пояснили, що для його отримання необхідно укласти договір фінансового лізингу та сплатити 45 000 грн.

09 грудня 2015 року вона уклала з ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу, отримавши платіжні документи сплатила в Банку 45 000 грн. Коли вона повернулася до офісу товариства щоб віддати копію квитанції, то представник відповідача пояснила, що в договорі, який вона підписала міститься помилка, й заповнила новий договір, який попросила її підписати, при цьому працівник відповідача її запевнила, що всі умови, у тому числі й предмет лізингу залишилися ті ж самі. Через те, що робочий час салону закінчувався, вона його терміново підписала не читаючи.

11 грудня 2015 року їй зателефонував працівник відповідача та повідомив, що для отримання автомобіля їй необхідно внести 65 000 грн. Після цього, вона ознайомилась із текстом договору та з'ясувала його невідповідність раніше оговореним умовам.

Посилаючись на те, що під час укладення договору позивачку введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тому вона вважає цей правочин недійсним.

Також позивачка посилалася на те, що відповідач порушив її права як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши їй інформацію у чіткій, зрозумілій формі щодо умов договору та достатньо часу для ознайомлення із його змістом, що призвело до того, що в договорі зазначена інша марка автомобіля ніж вона бажала отримати, зокрема замість автомобіля Geely Emgrant X7 , вказано автомобіль ЗАЗ/Sens, який у неї є в наявності.

Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки порушується принцип рівності сторін договору, а його умови є несправедливими, суперечать добросовісності, що є підставою для визнання його недійсним та покладення на відповідача обов'язку повернути сплачені нею грошові кошти в розмірі 45 000 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 09 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна».

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 45 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом установлено, що 09 грудня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу з додатками до нього, згідно з яким лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати транспортний засіб ЗАЗ Sens Comfort у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності (п. 1.6 договору).

09 грудня 2015 року ОСОБА_3 сплатила на користь ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж у сумі 45 000 грн.

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, ОСОБА_3 посилалася на те, що, відповідач порушив положення Закону України «Про захист прав споживачів» та норми ЦК України при укладенні договору фінансового лізингу, внаслідок чого цей договір підлягає визнанню недійсним, так як в діях ТОВ «Євролізинг Україна» вбачається нечесна підприємницька діяльності і умови укладеного договору є несправедливими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України , умови договору фінансового лізингу є несправедливими, що дає підстави для визнання його недійсним.

Колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

За змістом п. 3.1.5 Договору Лізингодавець зобов'язаний ознайомити Лізингоодержувача з умовами даного договору та внутрішніми правилами та надати повну інформацію, яка передбачена чинним законодавством.

Так, відповідно до умов п. 1.1 Договору, предметом фінансового Лізингу є транспортний засіб, марки ЗАЗ Sens Comfort. Вартість Предмета лізингу на момент укладання Договору зазначається в ньому, розмір авансового платежу вказується у Договорі та в Додатку № 1, який є невід'ємною частиною Договору.

Як зазначено у п. 8.2 Договору фінансового лізингу від 09 грудня 2015 року, вартість предмета лізингу на момент укладання договору становила 6 593,40 євро, з урахуванням ПДВ згідно обмінного курсу євро до української гривні, на фактичну дату укладання Договору, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становила 180 000 грн.

Як вбачається з копії квитанції, позивачка сплатила за призначенням «адміністративний платіж згідно Договору фінансового лізингу » 45 000 грн (а.с. 11).

За змістом вказаного Договору, адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Згідно з Додатком № 1 до Договору, адміністративний платіж становив 10 % від вартості товару, тобто 18 000 грн (а.с. 10).

У п. 8.7 Договору вказано, що всі рахунки на сплату платежів, вказаних у Додатку № 1 до Договору Лізингоодержувач зобов'язаний отримувати у Лізингодавця для їх подальшої оплати на виконання умов цього Договору.

При цьому у договорі жодним чином не обґрунтовано визначений розмір адміністративного платежу на рівні 10 % від вартості предмету лізингу, що складає 18 000 грн.

Будь-яких доказів на підтвердження фактичних затрат відповідача на проведення робіт з організації та підготовки укладення договору, а також щодо їх співмірності із визначеною в договорі сумою адміністративного платежу, відповідачем суду надано не було.

Фактично організація з підготовки Договору лізингу полягала у виготовленні стандартної, типової для відповідача форми договору, про що свідчить вписані від руки співробітником відповідача індивідуальні дані щодо Лізингоодержувача, предмета лізингу, його вартості та розмірів належних платежів.

Наведене вказує на порушення відповідачем принципів добросовісності та справедливості при укладенні договору.

Крім того, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля.

Згідно з п. 1.4 договору лізингу лізингодавець не відповідає за невиконання будь-якого зобов'язання в частині якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо.

Відповідно до ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Крім того, змістом п. 12.1. Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі чітким волевиявленням щодо розірвання Договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Вказаний пункт договору свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою та підпадає під несправедливі умови, встановлені п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору.

Крім того, положення статті 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору та 40 % суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору.

Також, за змістом п. 3.2.6; 3.2.7 Договору, Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 даного Договору, що стосується обсягу повернення коштів.

Зі змісту викладених пунктів Договору вбачається, що Лізингодавець може сам створювати умови, які спонукатимуть Лізингоодержувача розірвати договір, але при цьому Лізингодавець отримає вигоду, а Лізингоодержувач, сплативши адміністративний та авансовий платежі і не отримавши транспортний засіб, втрачає половину сплачених коштів.

Разом із тим, при розірванні договору Лізингодавцем в односторонньому порядку, в тому числі не з вини споживача послуг, ніяких санкцій для відповідача не передбачено.

Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору як за ініціативою споживача послуг, так і за ініціативою відповідача, а також звільнив себе від будь-яких негативних наслідків від порушення прав позивача як споживача послуг у разі розірвання договору, в тому числі і не з вини позивача, що, на думку суду, приводить до дисбалансу договірних відносин.

З огляду на наведені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказані положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та підлягають визнанню недійсними.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року та № 6-330цс16 від 8 червня 2016, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору щодо розміру та порядку повернення адміністративного платежу, вартості предмета лізингу, підстав та порядку розірвання договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, а також враховуючи, що справжнє волевиявлення позивача було направлено на придбання іншого предмету лізингу повідомленого йому відповідачем, то відповідно до положень вказаного Закону, ч. 1, 3 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому.

Також суд першої інстанції вірно вважав, що відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України сплачені позивачкою на виконання укладеного договору лізингу кошти в сумі 45 000 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, неправильно застосувавши норми матеріального права, є безпідставними.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як видно із змісту позовних вимог, позивачка заявила позов про визнання недійсним договору фінансового лізингу, у тому числі з підстав порушення відповідачем під час укладання договору положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Задовольняючи позов, суд виходив з таких же підстав, визначив характер спірних правовідносин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому судом враховано, що в розумінні цивільно - процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін ( правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та їх докази на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді :