Провадження № 2/761/1458/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Макаренко І.О.

при секретарі Триндюк А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій неправомірними, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач звернувся з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш», у якому просив визнати протиправними дії Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» щодо звільнення позивача з займаної посади, скасувати наказ Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 26.07.2016 №225К як незаконний, поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділу контрактів №2 Департаменту №4, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що наказом Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» від 26 липня 2016 року №225К позивача було звільнено з роботи з 26 липня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вважає дії відповідача щодо звільнення позивача неправомірними та такими, що порушують його права оскільки позивачеві не було запропоновано вакантних посад на підприємстві, відповідач не виконав обов'язку щодо вжиття заходів по працевлаштуванню працівників.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача, проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази та інші матеріали справи, суд встановив.

Наказом відповідача про прийняття на роботу від 05.01.2015 № 01к-УІ-0000450 ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу контрактів №4з 05.01.2015.

12.04.2016 року адміністрація відповідача звернулась до Ради трудового колективу відповідача з повідомленням про прийняття рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників (т.1, а.с. 31 ).

Рада трудового колективу відповідача протокольним рішенням №36-1 uim від 22.04.2016 погодилась з рішенням адміністрації відповідача щодо скорочення чисельності та штату працівників підприємства. (т.1, а.с. 32).

13.05.2016 відповідачем було видано наказ №108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш»(т. 1, а.с. 34).

Листом Державного концерну «Укроборонпром» від 24.05.2016 вих.№UOP-6.2-5088 було погоджено структуру та штатний розпис відповідача (т.1, а.с. 41).

24.05.2016 відповідачем було видано наказ №119, відповідно до пункту 1 якого нові структура та штатний розпис вводились в дію з 01 серпня 2016 року (т.1, а.с.42).

13.05.2016 року наказом генерального директора ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» № 107 було створено Тимчасову комісію для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (т.1, а.с. 180).

24.05.2016 Протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, до числа яких позивач не увійшов (т.1, а.с. 42).

Повідомленням головному спеціалісту відділу контрактів №2 Департаменту №4 ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», яке підписане генеральним директором відповідача 26.05.2016 позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників (т. 1, а.с. 43). Зазначеним повідомленням позивача також було поінформовано про відсутність вакантних посад, що відповідають кваліфікації позивача.

Протоколом №107uim від 19.07.2016 Рада трудового колективу надала згоду на розірвання трудових відносин з позивачем з 26.07.2016 року (т.1, а.с.233).

Наказом ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» № 225К від 26.07.2016 року позивача було звільнено із займаної ним посади з 26.07.2016 у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (т. 1, а.с. 44).

Відповідно до пункту 1.1 Статуту Відповідача, затвердженого наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 23.09.2014, ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» є державним комерційним підприємством.

Згідно з положеннями статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи зі змісту пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Посада, яку займав позивач містилася в штатному розкладі, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 11.02.2016 року, погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 11.02.2016 року та введеному в дію наказом відповідача від 19.02.2016 року №32 (т. 1, а.с. 47 - 51). Відповідно до вказаного штатного розкладу штат відповідача налічував 167 одиниць. В новому штатному розписі відповідача, затвердженому генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 13.05.2016 року, погодженому генеральним директором Державного концерну «Укроборонпром» 24.05.2016 року та введеному в дію наказом №119 від 24.05.2016 року, штат відповідача налічує 132 одиниці (т. 1, а.с. 52 - 56). Відповідно до Службової записки №6/88 від 14.09.2016 у відповідача відбулось зменшення кількості посад на 35 одиниць (т. 1, а.с. 46).

Дослідивши та оцінивши в судовому засіданні вказані докази, суд приходить до висновку про те, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату та чисельності працівників.

Позивача було звільнено 26 липня 2016 року (т.1, а.с. 44), про наступне вивільнення відповідач попередив позивача 26 травня 2016 року (т. 1, а.с. 43).

Вказане попередження позивача було здійснене відповідачем за два місяці до його звільнення, тобто у відповідності з частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З моменту попередження позивача про наступне вивільнення та до дати його звільнення вакантними були 5 посад: заступник генерального директора, начальник відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, водій автотранспортних засобів, головний спеціаліст управління безпеки, головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку. Вказане підтверджується засвідченою копією Службової записки від 11.10.2016 №6/95 управління роботи з персоналом та документообігу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» (т. 1, а.с. 70).

В позовній заяві позивач зазначив, що йому не пропонувались відповідачем вакантні посади. Проте вказане твердження позивача не відповідає дійсності та спростовується доказами, наданими відповідачем. Позивачеві була запропонована одна з 5 вакантних посад, а саме - посада водія, від якої позивач відмовився. В той же час, на сторінці 13 Військового квитка позивача, а саме в пункті 26 «Найменування посади і військово-облікової спеціальності (посадова кваліфікація)» зазначено «Водій автомобілів».

Відмова позивача від зайняття посади водія підтверджується Пропозицією головному спеціалісту відділу контрактів №2 Департаменту №4 ОСОБА_1 (т.1, а.с. 78).

Що стосується решти 4 вакантних посад, то відповідач не відповідав вимогам, що ставились до вказаних посад та не міг виконувати відповідну роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду. Враховуючи освіту, кваліфікацію та досвід роботи Позивача, вказані ним в Особовому листку по обліку кадрів (т.1, а.с. 71) та зазначені в копії трудової книжки позивача (т .а.с. 7), беручи до уваги копії дипломів про освіту позивача (т. 1, а.с. 108-109), ОСОБА_1 не відповідав вимогам, зазначеним в посадових інструкціях до вказаних вище посад.

Однією з вимог посадової інструкції заступника генерального директора (т. 1, а.с. 73), якій не відповідав позивач був не менш, ніж п'ятирічний досвід роботи на посадах керівників або заступників керівників підприємств.

Однією з вимог посадової інструкції начальника відділу інформаційного забезпечення та зв'язку (т. 1, а.с. 74) , якій не відповідав позивач був не менш, ніж п'ятирічний досвід роботи в сфері інформаційних технологій.

Також позивач не відповідав вимозі посадової інструкції головного спеціаліста управління безпеки (т.1, а.с. 75) щодо досвіду роботи в правоохоронних органах або підрозділах безпеки підприємств всіх форм власності протягом не менш, ніж трьох років.

Не відповідав позивач і вимозі, що ставилась до кандидатів на посаду головного спеціаліста відділу інформаційного забезпечення та зв'язку(т. 1, а.с. 76), а саме - досвід роботи в сфері інформаційних технологій не менше трьох років.

Твердження позивача стосовного того, що йому мали бути запропоновані посади головного спеціаліста в Департаменті зовнішньоекономічної діяльності №1, Департаменті зовнішньоекономічної діяльності №2, Департаменті зовнішньоекономічної діяльності №3, Департаменті зовнішньоекономічної діяльності №4 є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Посади головних спеціалістів у вказаних вище департаментах не могли бути запропоновані позивачеві у зв'язку з наявністю згод працівників ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» на переведення на вказані посади та призначення вказаних працівників на посади головних спеціалістів цих департаментів на підставі таких згод. На посади головних спеціалістів зазначених вище департаментів були призначені працівники ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» в порядку переведення з посад в структурних підрозділах, які ліквідовувались.

Дослідивши та оцін ивши зазначені вище докази в судовому засіданні, беручи до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі N 6-491цс15, суд приходить до висновку про те, що відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку позивач міг виконувати з урахуванням його кваліфікації, досвіду. На інші 4 вакантні посади відповідач не мав можливості перевести позивача в силу невідповідності його кваліфікації та досвіду вимогам, що ставились до цих посад.

Твердження позивача щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі не підтверджені належними доказами та спростовуються Інформацією щодо продуктивності праці головних спеціалістів Департаменту № 4 від 20.05.2016 та Інформацією щодо рівня кваліфікації головних спеціалістів Департаменту № 4 станом на 24.05.2016, аналіз яких дозволяє зробити висновок про те, що рівень кваліфікації та продуктивності праці позивача був одним з найменших в Департаменті №4. Відсутність в позивача переважного права на залишенні на роботі підтверджується також Протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників Підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці від 24.05.2016, яким було визначено перелік працівників стосовно яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, до числа яких Позивач не увійшов.

Не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами твердження позивача щодо порушення відповідачем підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу ІІ Колективного договору(т.1, а.с. 128), згідно з яким адміністрація ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» зобов'язується припинити укладання трудових договорів з новими працівниками за 3 місяці до початку масових звільнень.Крім того, відповідно до пункту 1.12 Колективного договору ані Рада трудового колективу, ані адміністрація відповідача (як сторони Колективного договору) не можуть в односторонньому порядку припинити виконання взятих на себе зобов'язань. Виходячи зі змісту пункту 1.13 Колективного договору рішення з основних питань, які є предметом Колективного договору приймаються за попереднім узгодженням Ради трудового колективу та адміністрації відповідача (сторони колективного договору). В матеріалах справи наявні докази (т. 1, а.с. 81-84), якими підтверджується здійснення попередніх письмових узгоджень між Радою трудового колективу та адміністрацією відповідача в питанні прийняття осіб на посади, яким не відповідав позивач, а саме заступника генерального директора, начальника відділу інформаційного забезпечення та зв'язку та посади головного спеціаліста відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, що відповідає положенням пунктів 1.12 та 1.13 Колективного договору. Більш того, прийняття на роботу осіб на посади, вимогам до яких не відповідав позивач не могло порушити трудових прав позивача.

Аргументи позивача щодо порушення відповідачем підпункту 2.2.10 п. 2.2. розділу ІІ Колективного договору(т.1, а.с. 128), згідно з яким адміністрація ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» відповідно до вимог трудового законодавства зобов'язується вжити заходів по працевлаштуванню працівників, які звільняються не відповідають дійсності та спростовуються листом відповідача від 24.05.2016 № 27/6-4712 (т. 1, а.с. 80). Крім того, чинним трудовим законодавством України не передбачено обов'язку роботодавця вживати заходів щодо працевлаштування працівників, які звільняються з роботи.

Інші доводи та докази позивача також не підтверджують обгрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено незаконність підстав його звільнення, при цьому судом встановлено, що відповідачем було проведено звільнення позивача з дотриманням всіх правил та згідно з положеннями діючого законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає. Зважаючи на викладене, вимоги позивача про його поновлення на посаді головного спеціаліста відділу контрактів №2 Департаменту №4 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. За таких обставин, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо скасування наказу про звільнення, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Більш того, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України" Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 суд, як і будь який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, змінювати підстави розірвання трудового договору.

На підставі викладеного, керуючись, зокрема, ст.ст. 40, 41, 42, 49-2, 43 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 11, 212, 60 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» про визнання дій неправомірними, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: