Провадження № 2/201/495/2017р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2017р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Ткаченко Н.В.

при секретарі Кірієнко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора) про встановлення факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права спадкування та визнання позивачки спадкоємицею померлого ОСОБА_3, який помер 12.03.2016р.,

ВСТАНОВИВ:

18.10.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора) про встановлення факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права спадкування та визнання позивачки спадкоємицею померлого ОСОБА_3, який помер 12.03.2016р. (а.с. № 3-10). Одночасно було подано й заяву про забезпечення позову, яка була задоволена шляхом винесення відповідної ухвали від 21.10.2016р. а.с. № 15).

В обґрунтування позовних вимог, позивачка у позовній заяві та в ході судового розгляду посилалася на те, що 12.03.2016р. помер ОСОБА_4, з яким вона разом проживала та вела спільне господарство з 2001р. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Позивачка зазначила, що до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 звернулась його донька - ОСОБА_5 та позивачка. Оскільки в беспірному порядку у нотаріуса позивачка не змогла довести факт родинних відносин із спадкодавцем, була змушена доводити цей факт в суді. Також позивачка стверджувала, що донька померлого ОСОБА_3 за життя батька не піклувалась про нього та жодним чином не допомагала йому. У звязку з цим, просила встановити факт її проживання із померлим ОСОБА_6, встановити факт ухилення відповідачки від надання допомоги батьку, усунути відповідачку від права на спадкування та визнати позивачку єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3

В судових засіданнях по справі позицію позивачки підтримала і її представник ОСОБА_7 (діє за довіреністю від 02.06.2016р. а.с. № 8).

Відповідачкою 28.11.2016р. були надані заперечення проти позовної заяви (а.с. № 52-58). Проти задоволення позовних вимог остання заперечувала в повному обсязі.

В обґрунтування заперечень ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 (діє за довіреністю від 21.11.2016р. - а.с. № 65) посилалися на те, що позивачкою не доведено її ухилення від надання допомоги батькові, не доведено перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані, не доведено необхідності надання допомоги саме відповідачкою, за умови отримання такої допомоги від інших осіб. Також не надано підтверджень факту проживання однією сімєю позивачки із померлим ОСОБА_6, наявності спільного бюджету, піклування та підтримку один про одного морально і матеріально.

Представник третьої особи - Четвертої ДДНК в судові засідання по справі, які призначались на 28.11.2016р. та 23.01.2017р., повторно не зявився, про дату та час слухання справи кожного разу був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та винесення рішення на розсуд суду (а.с. № 24, 72).

В судовому засіданні 23.01.2017р. ухвалою суду (без виходу до нарадчої кімнати) було ухвалено розглядати справу за відсутності представника Четвертої ДДНК (а.с. № 107-108, процесуальна дія п.21).

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, оглянувши матеріали 2-х цивільних справ № 199/2871/16ц (провадження 2о/199/110/16) та 201/12187/15ц (провадження № 2/201/3064/2015р.), вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини.

Абзацем 1 та 2 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сімї, тощо.

Судом встановлено, що позивачка із померлим ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Шлюб між ОСОБА_6 та його колишньою дружиною ОСОБА_9 розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2015р. (справа № 201/12187/15-ц, а.с. № 22-23). Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

В позовній заяві про розірвання шлюбу із ОСОБА_9 померлий ОСОБА_4 зазначає, що вони із відповідачкою припинили сумісне проживання з 2001 року (справа № 201/12187/15-ц, а.с. № 3).

При наданні пояснень ОСОБА_1 зазначила, що вони з померлим ОСОБА_6 проживали разом з 2001р., були знайомі до цього вже тривалий час (є сусідами з дитинства). Спочатку проживали у будинку позивачки по вул. Павлова, після того, як у померлого ОСОБА_3 стався інсульт 23.10.2014р., вони переїхали до матері ОСОБА_3 на вул. Шолохова, б. 15, кв. 229, оскільки звідти було зручно діставатись до лікарні. Позивачка також доглядала і мати ОСОБА_3, яка померла у грудні 2014р.. У лютому 2015 року спадкодавець знаходився у лікарні, а в травні 2015 року йому була встановлена ІІ група інвалідності. У жовтні 2015 року померлий ОСОБА_4 внаслідок падіння отримав перелом шийки стегна, внаслідок чого йому був накладений гіпс приблизно на півтора місяці. Померлий ОСОБА_4 вже після інсульту погано рухався та іноді потребував сторонньої допомоги, а коли отримав перелом шийки стегна лівої ноги, взагалі перестав рухатись, оскільки був лівшею та ліва сторона в нього погано працювала. Ліки та їжу купувала позивачка. Їсти варила та прибирала також позивачка. Були випадки, коли терміново необхідно було відлючатися із роботи та бігти до ОСОБА_3, оскільки йому необхідно було допомагати і переміщуватись та допомагати виконувати дрібні побутові справи. У лікарні запропонували зробити операцію по заміні суглобу. Вони погодились на це. Оскільки операція коштувала багато грошей, позивачка 06.01.2016р. продала свій будинок (а.с. №105-106). Після інсульту ОСОБА_4 запропонував позивачці оформити їх стосунки. Однак, ані операцію, ані зареєструвати шлюб вчасно їм не вдалось.

Відповідачка по справі та її представник зазначили, що підстав для встановлення факту сумісного проживання позивачки та ОСОБА_3 , а отже і для задоволення іншої частини позовних вимог, не має.

Допитані в судовому засіданні 01.03.2017р. свідки ОСОБА_10 (сусідка позивачки по вул. Павлова), ОСОБА_11, (двоюрідна сестра померлого ОСОБА_3О.) та ОСОБА_12 (друг ОСОБА_3О.) зазначили, що померлий ОСОБА_4 із позивачкою проживав досить довго, приблизно з 2000 2001р.р., спочатку по вул. Павлова, потім по вул. Шолохова (а.с. № 116-124).

В матеріалах справи Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про встановлення факту, що має юридичне значення за заявою позивачки міститься довідка, яка підтверджує факт сумісного проживання позивачки із померлим ОСОБА_6 (справа № 199/2871/16-ц а.с. № 8 та відповідно а.с. № 129-140 цієї справи).

З тексту позовної заяви про розірвання шлюбу ОСОБА_3, поданого до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24.07.2015р. також вбачається, що він зазначав, що сумісне проживання з колишньою дружиною ОСОБА_9 ((матірю відповідачки він припинив з 2001р. (справа № 201/12187/15-ц а.с. № 2 та відповідно а.с. № 141-145 цієї справи).

Доводи представника відповідачки стосовно того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2015р. про розірвання шлюбу не встановлено, що фактично сторони припинили свої стосунки з 2001р., суд не може положити в основу рішення про відмову у задоволені позовних вимог, оскільки докази по справі оцінюються у їх сукупності відповідно до положень ст.ст. 57-60 ЦПК України, а як зазначалося вище, є інші докази по справі, що позивачка і цій справі проживала з померлим саме з 2001р.

Отже, при винесені рішення, суд виходить з того, що ОСОБА_1 доведено її сумісне проживання із померлим ОСОБА_6 з 2001р. по день його смерті 12.03.2016р.

Частина 5 ст. 1224 ЦК України передбачає, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути предявлена лише після смерті спадкодавця.

Абзац 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України забороняє спадкувати повнолітнім дітям, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, у випадку, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно п. 4 ОСОБА_13 спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити, як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачається, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобовязана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обовязку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обовязку. Непредявлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідачка при наданні пояснень зазначила, що з батьком не спілкувалась після смерті бабусі у грудні 2014 році. Батькові не дзвонила, не зустрічалась з ним, будь-яким іншим чином не дізнавалась про його справи, на похоронах батька не була.

Свідок ОСОБА_11 при наданні показів зазначила, що ОСОБА_4 не міг самостійно переміщуватись по квартирі, всі рази коли вона його відвідувала, він лише сидів. Про смерть ОСОБА_3 повідомили відповідачку по справі в той же день, коли він помер. Це особисто робила двоюрідна сестра померлого та відповідно двоюрідна тітка відповідачки ОСОБА_11, що й підтвердила остання в суді 01.03.2017р. під час допиту. Однак, на похорон батька відповідачка не приїхала. Під час похорон та після них нічим не допомагала. Також зазначила, що відповідачка і на похороні бабусі в грудні 2014р. також не була присутня.

Свідок ОСОБА_12 зазначив, що він допомагав переміщувати ОСОБА_3 з квартири до автомобіля, відвозив його до лікарні, потім також допомагав переміщувати ОСОБА_3 з автомобіля до квартири. Померлий ОСОБА_4 скаржився йому, що донька йому не дзвонить, не спілкується з ним та не приїздить до нього. Проблем зі спиртними напоями у свідка не було, оскільки до інсульту, який він переніс восени 2014р., ОСОБА_4 багато років працював водієм.

Матеріалами справи встановлено, що померлий ОСОБА_4 сплачував аліменти на доньку (а.с. № 79-89).

Матеріалами справи встановлено, що з 08.07.2014р. відповідачка звільнилась за власним бажанням, більше не мала офіційної роботи, в центрі зайнятості не обліковувалась (а.с. № 57-59).

Матеріалами справи встановлено, що померлий ОСОБА_4 мав перелом шийки стегна (а.с. № 48-50), мав скарги на біль у лівій половині тіла (а.с. № 36-47, 50), мав ІІ групу інвалідності (а.с. № 28, 29-34).

Матеріалами справи встановлено, що похорон (а.с. № 7 справи № 199/2871/16-ц та відповідно а.с. № 129-140 цієї справи) та придбання ліків здійснювалось позивачкою та за її кошти (а.с. № 76-78).

За встановлених судом обставин, суд вважає доведеним ту обставину, що після отримання перелому шийки стегна померлий ОСОБА_4 потребував утримання та сторонньої допомоги в силу своєї хвороби, відповідачка згідно з вимогами ч. 1 ст. 172 СК України, зобовязана була піклуватись про батька, проявляти турботу та надавати йому допомогу. Допомога не обовязково повинна була бути матеріальною, вона могла бути й іншою (фізичною, моральною тощо). Проте, відповідачка свідомо ухилилась від надання будь-якої допомоги батькові, хоча мала можливість надавати іншу, не матеріальну, допомогу батькові, оскільки не працювала. Даних, які б заважали відповідачці надавати будь-яку допомогу матеріали справи не містять.

Суд критично ставиться до доводів відповідачки про те, що її батько не перебував у безпорадному стані та вона допомагала батькові згідно її матеріального стану, оскільки в судовому засіданні на підставі медичних документів, показань свідків та пояснень самої відповідачки встановлено, що вона не тільки не спілкувалась із батьком, а взагалі не цікавилась його справами та жодним чином йому не допомагала.

Суд критично ставиться до доводів відповідачки відносно підтвердження факту проживання лише бабусі відповідачки за адресою: АДРЕСА_1, що повинно підтверджуватись свідченнями сусідів та голови ОК «ЖСК № 385», оскільки відповідачка, та її представник не скористались своїм правом надати, забезпечити або витребувати докази на підтвердження тих обставин, на які вони посилались, хоча кожна сторона в силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України зобовязана довести ті обставини, на які посилається.

Суд критично ставиться до доводів відповідачки щодо необхідності розлучення батька з її матірю лише для отримання пенсії по інвалідності, оскільки ІІ група інвалідності була встановлена 25.05.2015 року (а.с. № 28), а позовна заява про розірвання шлюбу була подана до суду 24.07.2015 року (справа № № 201/12187/15-ц, а.с. № 3).

Суд також критично ставиться до посилання відповідачки на правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові 6-93цс14 від 01.10.2014р.

Суд зазначає про те, що в даній постанові мова йде про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна, де правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються СК України та книгою третьою ЦК України право власності та інші речові права. В справі, яка розглядається судом, правовідносини регулюються СК України та книгою шостою ЦК України спадкове право.

Також, абзацем 4 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Тобто, не можливо встановити факт проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, якщо спадкоємець, а не спадкодавець, перебував у шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за можливе позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Четверта ДДНК) про встановлення факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права спадкування та визнання позивачки спадкоємицею померлого ОСОБА_3, який помер 12.03.2016р. задовольнити.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позовні вимоги задоволено, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивачки понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 204 грн. 84 коп. (а.с. № 2).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1224, 1261, 1264 ЦК України, ч. 1 ст. 172 СК України, Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», листом ВССУ від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13, ст. 8, 10, 11, 57-60, 74-76, 88, 169, 212, 213, 214, 215, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора) про встановлення факту спільного проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права спадкування та визнання позивачки спадкоємицею померлого ОСОБА_3, який помер 12.03.2016р. - задовольнити.

Встановити факт сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2001р. по день смерті ОСОБА_3 - 12.03.2016р. за адресою: м. Дніпро (колишня назва - м. Дніпропетровськ), АДРЕСА_2.

Встановити факт ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги батьку ОСОБА_14, який перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Усунути від права на спадкування ОСОБА_15 після смерті її батька ОСОБА_3, який помер 12.03.2016р.

Визнати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_3, який помер 12.03.2016р., яка прийняла спадщину в установлений законом строк.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 204 грн. 84 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В.Ткаченко