АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

02 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександр Борисович про визнання договорів дарування недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року,

встановила:

18.11.2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 04.10.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. за № 1426. Також просила визнати недійсним договір дарування садового будинку від 04.10.2013 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. за № 1422.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про укладення вищевказаних договорів дарування. З'ясовано, що документи на власність у неї були викрадені її співмешканцем ОСОБА_5, батьком відповідача ОСОБА_2 В подальшому, на підставі підробленої довіреності останній уклав вищевказані договори дарування. З цього приводу вона звернулась до правоохоронних органів, якими було розпочато досудове розслідування.

Під час досудового розслідування було проведено судово-почеркознавчу експертизу № 6943/6944/15-32 від 13.07.2015 року, згідно висновків якої рукописний запис у вказаній довіреності виконано не ОСОБА_1, а іншою особою з ретельним наслідуванням її почерку, а підписи від імені ОСОБА_1 - виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням підпису або, можливо, з використанням технічних прийомів ( зокрема шляхом перерисовки на просвіт з якогось підпису-моделі ОСОБА_1).

Оскільки вищевказаних договорів дарування вона не укладала, волевиявлення на їх укладення вона не мала, не давала ОСОБА_5 повноважень на їх укладення, просила позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої доводи обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції про недоведеність незаконності вчинення договорів дарування за відсутності позовних вимог про визнання довіреності недійсною є необґрунтованими, оскільки ці обставини суд повинен був дослідити як підстави позову.

Суд дослідив надані докази без їх повного та всебічного аналізу, що призвело до неправильних висновків про недоведеність належними та допустимими доказами відсутності волевиявлення позивача на укладення договорів дарування. Наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності свідчать про те, що майно, яке є її власністю, вибуло з її володіння незаконним шляхом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що довіреність від 25.05.2012 р. позивачем не видавалась, що свідчить про зловмисні дії відповідача та її батька ОСОБА_5, який за підробленими довіреностями уклав договори дарування на користь своєї дочки.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) від 11 серпня 2008 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 05 серпня 2008 року №1330-С/СТ та зареєстрований в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 26 серпня 2008 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 (а.с.33).

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Київською міською радою від 08 червня 2000 року, який отриманий на підставі рішення Київської міської ради №114-5/215 від 28 січня 1999 року, ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, розташовану на території м. Києва у Харківському районі на АДРЕСА_1 (а.с. 35).

25 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. посвідчено довіреність на ім'я ОСОБА_5, зареєстрована в реєстрі за № 979, виконана на бланку ВРВ 136779, якою останній був уповноважений подарувати належне ОСОБА_1 на праві приватної власності майно, а саме садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,0736 га, кадастровий номер 90818062, що розташована на території міста Києві у Дарницькому районі ( колишній - Харківський), АДРЕСА_1, громадянці України ОСОБА_2 (а.с.13).

04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. посвідчено договір дарування садового будинку, за умовами якого ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої за довіреністю, посвідченою Гнідюком О.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25 травня 2012 року по реєстру за №979 діє гр. ОСОБА_5, подарувала ОСОБА_2, а остання прийняла в дар садовий будинок АДРЕСА_1 (а.с.9 -12).

04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. посвідчено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої за довіреністю, посвідченою Гнідюком О.Б., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 25 травня 2012 року по реєстру за №979 діє гр. ОСОБА_5, подарувала ОСОБА_2, а остання прийняла в дар земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.5 -7).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договорів дарування садового будинку та земельної ділянки недійсними, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено в судовому засіданні належними та допустимими доказами в розумінні ст. 58-59 ЦПК України відсутність її волевиявлення на укладення договорів дарування. Надана копія висновку експертів у кримінальному провадженні не може бути покладена в основу рішення, оскільки ним встановлювалася належність підпису ОСОБА_1 в довіреності від 25.05.2012 р. та заяві від 25.05.2012 р. до компетентних органів нотаріату, позовних вимог про визнання недійсною довіреності, на підставі якої були укладені договори дарування, в даному провадженні позивачем заявлено не було. Покази свідка ОСОБА_7 також не можуть бути прийняті судом, як належний доказ недійсності правочину.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до правової позиції, висловленій Верховним Судом України у справі № 6 - 619 цс15 від 01 липня 2015 р., вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз'яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві про вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, відповідні відомості внесені до ЄРДР і розпочато кримінальне провадження № 0007424 від 28 грудня 2014 року (а.с.100 -101).

Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено судово-почеркознавчу експертизу №6943/6944/15-32 від 13 липня 2015 року, згідно з висновком якої рукописний запис «ОСОБА_1» в графі «Підпис:» у довіреності від 25.05.2012 /ВРВ №136779/, складеній від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5; рукописний запис «ОСОБА_1» в графі «Підпис:» у заяві від 25.05.2012 (ВРВ №136781), складений від імені ОСОБА_1 до компетентних органів нотаріату, виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з ретельним наслідуванням почерку ОСОБА_1

Підписи від імені ОСОБА_1, що містяться: в графі «Підпис:» у довіреності від 25.05.2012 (ВРВ №136779), складеній від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5; в графа «Підпис:» у заяві від 25.05.2012 (ВРВ № 136781), складеній від імені ОСОБА_1 до компетентних органів нотаріату, виконані не ОСОБА_1, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 або, можливо, з використанням технічних прийомів (зокрема шляхом перерисовки на просвіт з якогось підпису-моделі ОСОБА_1) (а.с.16-32).

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.58 ЦПК України), допустимим є доказ, який одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом.

Встановлено, що вказана експертиза проведена в рамках кримінального провадження, тому відповідно до положень ст. 64 ЦПК України є письмовим доказом у цивільній справі. У зв'язку з цим такий доказ має оцінюватись як письмовий доказ і у разі його заперечення особа, яка не визнає такий доказ, має довести протилежне, у тому числі шляхом заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частинами 1, 2 ст. 133 ЦПК Українипередбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона відповідача, з огляду на невизнання наданого суду письмового доказу, своїм правом заявити клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої експертизи не скористалась.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З огляду на те, що доводи позивача, що договори дарування були укладені з порушенням чинного законодавства, за відсутності її волі на їх укладення, були підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання договорів дарування недійсним за відсутності позовних вимог про визнання недійсною довіреності, на підставі яких особа діяла при їх вчиненні від імені позивача є необґрунтованими, оскільки фіктивність вказаної довіреності була доведена висновком вищевказаної експертизи.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року визнано недійсною довіреність від 25 травня 2012 року , яка видана ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О.Б. та зареєстровану в реєстрі за №979, виконану на бланку ВАРВ 136779.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 р. заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 у вказаній частині залишено без змін.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2046,24 грн.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 04.10.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем за № 1426.

Визнати недійсним договір дарування садового будинку від 04.10.2013 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем за № 1422.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2046,24 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді:

Справа №753/21571/15-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/167/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Кириченко Н.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.