Справа № 161/7381/16-ц
Провадження № 2/161/44/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О.М.

при секретарі Муригіній А.І.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відео конференції зі Смілянським міськрайонним судом Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В ході розгляду справи представником позивача подано заяву про часткову зміну та уточнення підстав позову, відповідно до якої позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено два договори позики у формі розписок, за якими позивач передала, а відповідач отримала: за розпискою №1 золото 585 проби 134,30 грам та грошові кошти в сумі 6408,00 грн. зі строком повернення до 31 грудня 2013 року; за розпискою №2 золото 585 проби 521,69 грам та грошові кошти в сумі 11310,00 грн. зі строком повернення до 31 грудня 2013 року. Зазначено, що вказані в розписках золото та кошти відповідач не повернула. Звертаючись до суду, позивач ставить вимогу про стягнення грошових коштів та відшкодування збитків за договором позики та просить стягнути не речі визначені родовими ознаками в натурі, а грошові кошти еквівалент вартості золота на момент звернення в звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань за договором позики. Підставою такої вимоги зазначено отримання від відповідача інформації про відсутність предмету позики (золота). З проведеного аналізу норм Закону в позовній заяві представник позивача вважає, що примусове виконання не виконаного божником зобовязання, якщо його предметом є передача у власність кредитору індивідуально визначеної речі, можливе лише за наявності такої речі; в решті випадків невиконання зобовязань вирішується питання про відшкодування завданих збитків. А тому, в звязку з невиконанням позичальником своїх обовязків з повернення боргу, позивачу завдано збитків, які підлягають відшкодуванню. Крім того, вважає, що невиконання зобовязань відповідача характеризуються її умисними діями по відношенню до позивача, оскільки будь-які докази такого невиконання внаслідок випадку чи непереборної сили відсутні.

З огляду на наведене, на підставі ст.ст. 611-612, 620, 623-625, 1046-1050 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики від 15 листопада 2013 року, укладеного у формі розписки в сумі 6408,00 грн. та за договором позики від 15 листопада 2013 року, укладеного у формі розписки в сумі 11310,00 грн.; Стягнути ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 збитки за договори позики від 15 листопада 2013 року, укладеного у формі розписки в сумі 76048,72 грн., як еквівалент 134,30 грам золота станом на день звернення до суду, та за договором позики від 15 листопада 2013 року, укладеного у формі розписки в сумі 295412,18 грн. як еквівалент 521,69 грам золота станом на день звернення до суду; Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати.

В судових засіданнях представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, суду пояснив, що відповідач не заперечує факту укладення договорів позики та отримання від ОСОБА_3 коштів та золота, зазначених в розписках, однак вважає, що згідно даних розписок ОСОБА_4 зобовязалась повернути речі визначені родовими ознаками, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача не золота, а його вартості суперечить змісту розписки та вимогам ст. 1046 ЦК України. Зазначив, що у ст. 620 ЦК України, на яку посилається позивач, йде мова про річ, визначену індивідуальними ознаками, хоча ні в розписках, ні в інших документах, які додані до матеріалів справи, нічого не зазначено про золото як річ визначену індивідуальними ознаками. Натомість, річ, що має лише родові ознаки є замінною. А тому, виходячи зі змісту розписок та положень ст. 1046 ЦК України, його довірителька повинна повернути позивачу не тільки грошові кошти в сумі визначеній в розписках, а таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, тобто золото 585 проби вагою 521,69 грам та золото 585 проби вагою 134,30 грам. З огляду на вищенаведене, просить суд в задоволенні позову частині стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 295412,18 грн. як відшкодування збитків за золото відмовити. Крім того, просить при ухваленні рішення в даній справі здійснити розподіл судових витрат в частині стягнення судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, а в частині вимог про стягнення з відповідача витрат позивача на правову допомогу відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Судом встановлено, що згідно розписки від 15 листопада 2013 року ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_3 золото 585 проби вагою 134,30 грам та 6408,00 грн., зобовязалась повернути отримане до 31 грудня 2013 року; згідно розписки від 15 листопада 2013 року ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_3 золото 585 проби вагою 521,69 грам та 11310,00 грн., зобовязуючись повернути отримане до 31 грудня 2013 року (а.с.32,33).

Факт написання вказаних розписок, отримання грошових коштів та золота, в них зазначених, відповідач не заперечує.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судових засіданнях з пояснень представників сторін встановлено, що відповідач свої зобовязання за розписками від 15 листопада 2013 року не виконала, борг позивачу не повернула.

Оскільки позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, зобов'язаний повернути позику, суд дійшов висновку, що позов в частині вимог про стягнення грошових коштів в сумах 6408,00 грн. та 11310,00 грн., зазначених в розписках від 15 листопада 2013 року, підлягає задоволенню.

Разом з тим, вимоги позивача про стягнення збитків за вказаними договорами позики в сумах 76048,72 грн. та 295412,18 грн. як еквівалент неповернутого золота задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа ,яка бере участь у справі, розпоряджується своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

За своїм юридичним змістом укладений між сторонами договір є договором позики та відповідає змісту ст. 1046 ЦК України, якою визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Предметом договору позики можуть бути як грошові кошти, так й інші рухомі речі, що визначені родовими, а не індивідуальними ознаками (як, наприклад, у позовах про витребування майна з чужого незаконного володіння). Тобто майно, яке є предметом позики, переходить у власність позичальника та перестає бути об'єктом власності позикодавця, який має право претендувати лише на повернення аналогічних за кількістю речей того ж роду і такої ж якості, а не того самого майна, що було передане в позику.

Судом встановлено, що предметом договорів позики від 15 листопада 2013 року, укладених між сторонами, окрім грошових коштів, є золото, опис якого, в наданих відповідачем розписках, зводиться лише до характеристик його ваги та якості (проба), тобто зазначено лише родові ознаки. Жодних індивідуальних ознак як, наприклад, назва виробу, маркування, клеймування тощо, стороною позивача не вказується. В судовому засіданні з пояснень представників сторін судом уточнено, що предметом договорів позики являвся брухт золота.

З огляду на наведене, посилання позивача, як на підставу відшкодування збитків, про відсутність предмета позики (золота) в звязку з його втратою відповідачем, є безпідставним, оскільки в даному випадку золото визначене лише родовими ознаками, а тому є замінними речами.

Тобто, виходячи з правової природи договору позики золото було передане позивачем у власність відповідачу, відповідно позивач має право вимагати повернення не того самого позиченого золота, а лише таку ж саму його кількість та такої ж якості.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З досліджених в судовому засіданні розписок від 15 листопада 2013 року судом встановлено, що ОСОБА_4 зобовязалась повернути саме золото в зазначених кількості та якості, а не його грошовий еквівалент.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

При вирішенні справи суд не погоджується з позивачем, яка як на правову підставу своїх вимог посилається на ст.ст. 22, 611-12 Цивільного кодексу України, оскільки наслідки порушення договору позичальником чітко регламентовані ст. 1050 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Однак, позивачем вимога про стягнення неустойки не ставиться.

Право визначити предмет і підстави позову належить позивачу, і ОСОБА_3, скористалася цим правом, предявивши вимоги про відшкодування збитків, однак обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає матеріально-правовим способам його захисту. Відтак, у даній справі позивачем обрано невірний спосіб захисту права, тому у задоволенні позову в частині вимог про стягнення збитків за вказаними договорами позики в сумах 76048,72 грн. та 295412,18 грн. як еквівалент неповернутого золота слід відмовити.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

До витрат повязаних з розглядом справи належать: витрати на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції станом на 01.01.2017 р.) встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в редакції від 20.12.2011 р.) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,46,56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, копіювання документів).

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень, а згідно закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 травня 2016 року становить 1450 грн. Таким чином, розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину роботи особі, яка надає правову допомогу, становить відповідно 580 грн. та 640 грн. відповідно (1450х40% та 1600 х 40% ).

Як вбачається з розрахунку-акту компенсації витрат на правову допомогу від 07 лютого 2017 року за договором про надання правової допомоги від 27 травня 2015 року, укладеного між позивачем ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_1, останнім надано наступні послуги: проведено усну консультацію, яка тривала дві години і вартувала 1000 грн., на складання позовної заяви адвокатом затрачено пять годин, визначено вартість 2900 грн., участь в судових засіданнях 08.09.2016 р. (580 грн.), 31.10.2016 р. (580 грн.), підготовка уточнення позовних вимог три години робочого часу, вартість 1740 грн., судові засідання 01.12.2016 р. (580 грн.), 03.02.2017 р. (1280 грн.) та судове засідання 17.02.2017 р. (1280 грн.). Всього витраченого часу 20 годин, гонорар 10000 грн. (а.с.95).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 27 травня 2016 року ОСОБА_3 сплатила гонорар адвокату ОСОБА_1 в сумі 10 000 грн. (а.с.12).

Судом встановлено, що затрачений адвокатом в розрахунку час та вчинені ним дії не відповідають часу фактично наданої правової допомоги та відповідно діям вчинених адвокатом, зазначена в розрахунку вартість участі адвоката в судових засіданнях в 2017 році перевищує її граничний розмір, а тому, на думку суду, підлягає зменшенню.

Визначаючи розмір компенсації витратна правову допомогу, суд виходить з наступного розрахунку: проведення усної консультації (2 год.) 1000 грн., дана сума погоджена сторонами за договором про надання правової допомоги та відповідає вимогам закону; складання позовної заяви (5 год.) 2900 грн. (1450,00 грн.х40%х5); підготовка уточненої позовної заяви (3 год.) 1740 грн. (1450,00 грн.х40%х3); участь в судовому засіданні від 03.02.2017 р. (30 хв.) 320 грн. (1600 х40%х0,5); участь в судовому засіданні від 31.03.2017 року (на час виходу суду до нарадчої кімнати) 192,08 грн., а всього 6152,09 грн.

Суд не враховує зазначені в розрахунку адвоката ОСОБА_1 судові засідання від 08.09.2016 р., 31.10.2016 р. та 01.12.2016 р., оскільки згідно матеріалів справи дані судові засідання фактично не відбувалися з тих чи інших причин, а в судовому засіданні від 17.03.2017 р. адвокат ОСОБА_1 участі не брав, дане судове засіданні відбувалось в режимі відеоконференції зі Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, згідно журналу судового засідання від 17.03.2017 р. представником позивача виступала ОСОБА_6 (а.с.110-111).

Таким чином, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 551,20 грн. судового збору, а також 279,92 грн. витрат на правову допомогу, виходячи з розрахунку: 6152,09 грн. х 4,55%.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215, 226 ЦПК України, ст. ст. 184, 525, 526, 610, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 грошові кошти за договорами позики від 15 листопада 2013 року в сумі 17 718 (сімнадцять тисяч сімсот вісімнадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 551 пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 279 (двісті сімдесят девять) гривень 92 копійки витрат на правову допомогу.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Луцького міськрайонного суду О.М.Гринь