Справа № 415/856/17
Провадження № 2/415/651/17
27.03.17 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Коваленко Н.В.,
за участю: секретаря судового засідання Данько Л.С.,
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, -
До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач ОСОБА_1 із позовною заявою, з урахуванням уточнень, до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - служба у справах дітей Лисичанської міської ради.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку № 10 по вул. Маріупольська в м. Лисичанську. Позивач перебував у шлюбі з відповідачем, який рішенням Лисичанського міського суду розірвано. Відповідач разом з донькою ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 були зареєстровані в будинку позивача. Внаслідок реєстрації ОСОБА_2 у належній позивачу квартирі, нараховується плата по комунальним послугам. З 01.09.2014 року відповідач разом з дітьми у будинку не мешкають. Позивач сплачує комунальні послуг за відповідача, не має можливості розпорядитися своїм майном та отримати субсидію. Після уточнення позовних вимог позивач просив визнати ОСОБА_2, такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10.
Позивач, в судовому засіданні позов підтримав, та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.
Відповідач у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
Ухвала про відкриття провадження та призначення справи до розгляду разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами, судові повістки були надіслані відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, на адресу місця реєстрації, однак, ним не були отримані з незалежних від суду причин, про що свідчать конверти з позначкою "через незапит", які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається, зокрема, фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за його відсутності.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати без його участі.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_5 пояснила, що вона є цивільною дружиною позивача, та з жовтня 2015 року мешкає з ним за адресою: м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10. Колишню дружину ОСОБА_1 вона не бачила, приходили тільки його діти у гості, останній раз у грудні 2016 року. Після цього вони не приходили, телефони вимкнені.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснив, що він є другом позивача. Він часто заходив у гості до ОСОБА_1, з колишньою дружиною ОСОБА_2 не товаришував. Йому відомо, що ОСОБА_2 з дітьми не мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10, з 2014 року. Діти приходили до позивача останній раз десь у грудні 2016 року. Де вони мешкають не знає на вулиці їх не бачить. Йому відомо що, діти навчаються у школі, в якій не відомо. Вже більше року, десь з 2015 року позивач мешкає з цивільною дружиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З письмової згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення учасників процесу, які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року ОСОБА_7 придбав житловий будинок за адресою: м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10.

Згідно копії витягу з державного реєстру правочинів станом на 28.12.2006 року, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 26.01.2007 року, власником житлового будинку, на праві приватної власності, за адресою: м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10, є ОСОБА_7 , згідно договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року.

Згідно довідки від 08.02.2017 року, №679/10-13, наданої відділом адміністративних послуг Лисичанської міської ради, за адресою: м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10 зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8.

Згідно копії рішення Лисичанського міського суду від 11.02.2105 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Як вбачається з довідки від 29.01.2017 року, наданої головою вуличного комітету, ОСОБА_2 не мешкає у будинку за адресою: м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10, з 2014 року по теперішній час.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 33, 34, 36 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Права членів сімї власника на користування жилим приміщенням урегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

За правилами ст.ст.64, 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх і не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членом сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. За згодою власника будинку ( квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та положень ст. ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Враховуючи, що відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2014 року без поважних причин, тобто більше одного року, її речей в квартирі не має, комунальні платежі вона не сплачує, жодних витрат по утриманню квартири не здійснює, беручи до уваги обмеження позивача у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, він як власник такого має право вимагати усунення відповідних перешкод, крім того, і шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловими приміщенням.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 відповідають визначеним ст. 16 ЦК України способам захисту його порушеного права, а отже, підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 294, 296 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 321, 391, 405 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Маріупольська, 10.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повний текст рішення виготовлений 03 квітня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко