Справа № 513/1485/15-ц
Провадження № 2/513/19/17
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2017 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., секретаря Златіної О.І., за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства "Виробниче обєднання "Облпаливо" про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 24 березня 2017 року (а.с.178-181), зазначила, що з 18 червня 2002 року вона була прийнята на посаду завідуючої Березінським паливним складом Акціонерного товариства закритого типу «Виробниче обєднання «Облпаливо».

З 01 травня 2010 року вона була переведена на посаду виконуючого обовязки завідуючої Кулевчанським паливним складом.

Наказом № 100 від 02 червня 2010 року її звільнили з посади відповідно до п.2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіря.

Даний запис в її трудовій книжці був зроблений у звязку з проведенням 14 травня 2010 року ревізії на Кулевчанському паливному складі, за результатами якої нібито була виявлена нестача на загальну суму 197703,66 гривень. Замість оформлення акту ревізії відповідач примусив її написати боргову розписку. Її вина у нестачі встановлена не була. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 16 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 3 липня 2013 року, у задоволенні позову ПАТ «Облпаливо» про стягнення з неї боргу за договором позики було відмовлено.

Вона неодноразово зверталася до відділу кадрів «Облпаливо» з вимогою виплатити їй розрахунок та змінити дату і формулювання причин звільнення, тому що ніде не приймали на роботу. Після її неодноразових звернень, у кінці жовтня 2015 року в її трудову книжку начальник відділу кадрів «Облпаливо» внесла запис № 22 про її звільнення за угодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП України, хоча ніякої угоди з відповідачем вона не укладала. Про порушення свого права вона дізналась, отримавши у кінці жовтня 2015 року свою трудову книжку із записом під № 22.

Строк для звернення до суду вона пропустила з поважних причин, тому що протягом тривалого часу розглядалась в суді справа за позовом «ВО Облпаливо» до неї про стягнення боргу; вона неодноразово зверталась до відповідача, який обіцяв змінити дату та формулування причин звільнення; більше 5 років з вини відповідача вона не могла працевлаштуватись, з 05 червня 2010 року по 01 листопада 2015 року. Трудову книжку із записом про звільнення по п.2 ст.41 КЗпП України їй вручили через 3 місяці з дня звільнення, наказ про звільнення їй не вручали, розрахунок не виплатили.

Оскільки неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало її працевлаштуванню, то відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Посилаючись на ці обставини, позивачка просить: поновити пропущений нею з поважних причин строк звернення до суду; змінити формулювання підстав звільнення із «звільнена із займаної посади у звязку з втратою довіри п.2 ст. 41 КЗпП України» на «звільнена із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України»; зазначити дату звільнення 30 жовтня 2015 року; запис у трудовий книжці під № 22 вважати анульованим; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 червня 2010 року по 1 листопада 2015 року у сумі 63000 гривень та моральну шкоду у сумі 15000 гривень.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги. Позивачка зазначила, при прийнятті її на роботу в «Облпаливо», договір про повну матеріальну відповідальність із нею не укладався. Її трудову книжку із записом про звільнення по п.2 ст.41 КЗпП України у вересні 2010 року отримала її дочка ОСОБА_4 Отримавши трудову книжку, вона неодноразово зверталась на підприємство, просила змінити формулювання причин звільнення, бо не могла працевлаштуватись. Потім звернулась до Кривобалківського сільського голови ОСОБА_5, показала їй свою трудову книжку із записом про звільнення та рішення Саратського районного суду. ОСОБА_5 подзвонила в «Облпаливо». В кінці вересня 2015 року вона звернулась у відділ кадрів «ВО «Облпаливо» до ОСОБА_6 і залишила їй копію рішення суду і свою трудову книжку для внесення виправлень. Декілька раз вона дзвонила до відділу кадрів щодо зміни формулювання причин звільнення, проте під різними предлогами їй відмовляли. Потім вона знову звернулась до Кривобалківського сільського голови ОСОБА_5, яка знову телефонувала в «ВО «Облпаливо». Через деякий час їй подзвонила ОСОБА_6 і повідомила, що трудова книжка готова. В кінці жовтня 2010 року вона отримала трудову книжку із записом про звільнення за угодою сторін.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Трудову книжку позивачка отримала у день звільнення та не звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка пропустила строк звернення до суду, а тому просили відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Стверджувала, що позивачка була звільнена з роботи за угодою сторін, а запис за № 21 про звільнення в її трудовій книжці був зроблений помилково. Належний позивачці розрахунок при звільненні був сплачений у повному обсязі в липні 2010 року шляхом перерахування на рахунок позивачки № 565880 в ПАТ КБ ЮГРУ «ПриватБанк» .

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що працює Кривобалківським сільським головою. В 2011 році позивачка ОСОБА_1 звернулась до неї з проханням влаштуватись на роботу, проте в її трудовій книжці свідок побачила запис про звільнення з «ВО «Облпаливо» у звязку з втратою довіря. Тому позивачці відмовили у працевлаштуванні. Свідку відомо, що позивачка зверталась за працевлаштуванням до Кривобалківської ЗОШ, до СВК ім. Кірова, проте через наявність такого запису в трудовій книжці їй відмовляли. В серпні 2015 року позивачка знову звернулась до свідка з проханням прийняти на роботу і надала трудову книжку, в якій був запис про звільнення у звязку з втратою довіря з «ВО «Облпаливо», а також рішення Саратського районного суду Одеської області від 16 квітня 2013 року. Вона через інтернет знайшла номер телефону, подзвонила у відділ кадрів «ВО «Облпаливо» і обяснила, що через неправильний запис у трудовій книжці позивачку ніде не приймають на роботу. Їй пообіцяли змінити формулювання причин звільнення, проте у жовтні 2015 року позивачка знову прийшла до неї із трудовою книжкою із записом про звільнення у звязку з втратою довіря, і поскаржилась, що цей запис не виправляють. Тоді вона знову подзвонила головному спеціалісту відділу кадрів «ВО «Облпаливо», яка пообіцяла, що виправить зазанчений запис. Через декілька днів після цієї розмови ОСОБА_1 прийшла до неї в Кривобалківську сільську раду і показала трудову книжку, в якій був зроблений новий запис про звільнення позивачки за угодою сторін, тією ж датою, що й попередній запис.

Вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За правилами п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Частини 1, 3 ст.48 КЗпП України встановлюють, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Як видно з трудової книжки позивачки, вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, наказом № 99-к від 18.06.2002 року була прийнята на роботу завідувачем Березінським паливним складом АОЗТ «ВО «Облпаливо».

Наказом № 69-к від 01 травня 2010 року її переведено на посаду виконуючого обовязки завідувача Кулевчанським паливним складом.

Наказом № 100-к від 02 червня 2010 року її звільнили із займаної посади «у звязку з втратою довіри п.2 ст. 41 КЗпП України», про що в її трудовій книжці 04 червня 2010 року зроблений запис за № 21 (а.с. 6, 19).

Запис в книзі обліку руху трудових книжок про те, що трудову книжку ОСОБА_1 04 червня 2010 року отримала ОСОБА_4 за довіреністю суд вважає таким, що не відповідає дійсності, тому що довіреність від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_4 на отримання трудової книжки, була посвідчена секретарем Кривобалківської сільської ради 27 вересня 2010 року (а.с. 159-160, 161).

Згідно розрахункових листів розрахунок при звільненні позивачки не був проведений у день звільнення відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, а був виплачений їй на протязі липня - серпня 2010 року (а.с. 27). Зведена відомість сум для зарахування на рахунки підтверджує, що на рахунок ОСОБА_8 № 565880 в ПАТ КБ «ПриватБанк» були перераховані такі суми: в травні 2010 року - 932,92 грн.; в червні 2010 року - 166,14 грн., в липні 2010 року- 551,12 грн. (а.с. 28-30). Ці обставини також підтверджуються випискою по рахунку ОСОБА_1 № 565880 в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 162-зворот).

Тому суд вважає безпідставними твердження позивачки про те, що розрахунок із нею не був проведений.

26 вересня 2012 року Приватне акціонерне товариство «Виробниче обєднання «Облпаливо» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 14 травня 2010 року у загальному розмірі 180102 гривні. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 16 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 03 липня 2013 року, було встановлено, що договір позики між сторонами не укладався, та у задоволенні позову було відмовлено (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Суду не надано належних і допустимих доказів того, що з позивачкою був укладений договір про повну матеріальну відповідальність і що вона вчинила дії, які дають підстави для втрати до неї довіря з боку відповідача; відповідач вніс в трудову книжку позивачки запис під № 22, в якому зазначив, що запис під № 21 зроблений помилково. За таких обставин суд приходить до висновку, що формулювання причин звільнення позивачки за п. 2 ст. 41 КЗпП України є безпідставним та незаконним.

З пояснень позивачки, які підтверджені свідком ОСОБА_5 встановлено, що запис під № 22 буз зроблений в трудовій книжці позивачки в кінці жовтня 2015 року, а не 04 червня 2010 року, як зазначено в трудовій книжці. Тому суд відкидає ствердження представника відповідача про те, що зміна формулювання причин звільнення у трудовій книжці позивачки була здійснена відповідачем 04 червня 2010 року. З цих же підстав суд не приймає до уваги копію наказу № 100-к від 02.06.2010 року про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 31).

При цьому суд також враховує, що зазначені записи скріплені різними печатками.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

З огляду на наведене суд задовольняє позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення з п. 2 ст. 41 КЗпП України (звільнена в зв'язку з втратою довіри) на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (звільнена за власним бажанням) та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало позивачці працевлаштуватись, що підтверджується довідками Надьярненського дошкільного навчального закладу від 12.01.2016 року, Кривобалківського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» від 11.01.2016 р., Кривобалківської сільської ради Саратського району Одеської області від 12.01.2016 року та від 31.03.2017 року про відмову у працевлаштуванні (а.с. 46-47, 193). Лише після зміни формулювання причин звільнення позивачка змогла працевлаштуватись з 01.02.2016 року (а.с.194).

Відповідно до п.2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів.

Згідно довідки від 24.02.2016 року, наданої відповідачем, заробітна плата позивачки за останні два календарні місяці роботи до звільнення становила: квітень 2010 року 842,79 гривень; травень 2010 року 932,92 гривень (а.с.48) .

Середньоденна заробітна плата становить: 842,79 грн. + 932,92 грн. = 1785,71 гривень: 38 (число відпрацьованих робочих днів у квітні - травні) = 46 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивачки з 02 червня 2010 року по 31 жовтня 2015 року включно, тобто за 1368 робочих днів, складає 62928 гривень (46 грн. х 1368 дн.) та підлягає стягненню на користь позивачки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадится у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Неправомірними діями відповідача позивачці заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала на протязі тривалого часу у зв'язку із неправильним формулюванням причини звільнення, що перешкоджало її працевлаштуванню та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи обсяг, глибину та тривалість душевних страждань позивачки, а також вимоги розумності і справедливості, суд визначає розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 5000 гривень.

Вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди в іншій частині не знайшли підтвердження, тому в їх задоволенні належить відмовити.

Відповідно до ч.1, 2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові Верховного суду України 6-2426цс15 від 16 березня 2016 року, "статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

1. вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

2. розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

3. розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду)".

Предметом спору в даній справі у є зміна формулювання причин та дати звільнення, тому за правилами ст.233 КЗпП України позивачка повинна була звернутись до суду в тримісячний строк з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Згідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Враховуючи, що позивачка копію наказу про звільнення з роботи не отримувала, трудову книжку вручили її представнику ОСОБА_4 не раніше 27 веренся 2010 року, до 03 липня 2013 року тривав судовий розгляд цивільної справи за позовом відповідача до неї про стягнення боргу; озивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою змінити формулювання причин та дату звільнення; запис про зміну формулювання причин звільнення був зроблений лише в кінці жовтня 2015 року, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачкою пропущено з поважних причин і вважає за необхідне його поновити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в загальній сумі 730 гривень 80 копійок (243,60 грн. + 243,60 грн. + 243,60 грн.) .

Керуючись ст.ст.3-8,10,11, 212-214 ЦПК України, ст.ст.233, 234, 235, 237-1 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково. Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Змінити формулювання підстав звільнення з роботи ОСОБА_1 із «Звільнена із займаної посади у звязку із втратою довіри по п.2 ст.41 КЗпП України» на «Звільнена на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням», дату звільнення зазначити «30 жовтня 2015 року».

Запис під № 22, датований 04 червня 2010 року у трудовій книжці ОСОБА_1, анулювати.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВО «Облпаливо», 65003, вул. Черноморського козацтва, 70/1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, паспорт серії КМ № 928350, виданий Саратським РС ГУ ДМС України в Одеській області 20 листопада 2014 року, проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_2 (Радянська), 92, Саратського району Одеської області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 62928 (шістдесят дві тисячі девятсот двадцять вісім) гривень та моральну шкоду в сумі 5000 (пять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВО «Облпаливо», 65003, вул. Черноморського козацтва, 70/1, в дохід держави судовий збір в сумі 730 (сімсот тридцять) гривень 80 копійок

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Саратський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А. І. Бучацька