Справа № 727/5579/16-ц
Провадження № 2-о/727/14/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2017 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

Головуючого судді Слободян Г.М.

за участю секретаря судових засідань Бурма А.С.

за участю представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення Шевченківського районного суду м. Чернівці справу окремого провадження за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, ВСТАНОВИВ:

З заявою про встановлення юридичного факту звернулася ОСОБА_4, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в особі посольства Російської Федерації в Україні. Заявлені вимоги мотивує тим, що вона з 01.06. 2016 року являється членом громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права» та її звернення за захистом своїх порушених прав і інтересів зумовлено тим, що вона народилася в м. Шахтарськ Донецької області і фактично до серпня 2014 року поживала за адресою АДРЕСА_1, де є зареєстрованою та працювала продавцем. Разом з цим, вказує, що з місця наведеного її фактичної реєстрації і проживання змушена була виїхати внаслідок окупації території Донецької області. При цьому, в обґрунтування обставин викладених в заяві посилається на обставини початку 20.02. 2014 року збройної агресії Російської Федерації проти України, нелегітимного формування в умовах російської окупації виконавчої влади АР Крим та частин території Донецької і Луганської областей. Вважає, що з березня 2014 року відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, що підтверджується повідомленнями з різних засобів масової інформації, що відображають як свідчення окремих осіб, так і офіційну позицію окремих органів державної влади, а також відбуття на окупованій території Донецької і Луганської областей референдуму щодо самовизначення в Луганському і Донецькому регіонах проголошення так званих Луганської Народної Республіки, Донецької Народної Республіки, при цьому вказуючи на офіційні повідомлення РНБО України, Ради Безпеки ООН, дані Державної прикордонної служби України, прес - центр Служби безпеки України, резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ.

Крім наведеного, змінивши підставу заявлених вимог, у заяві від 03.11. 2016 року, ОСОБА_2, посилаючись на ч.1. ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 28.10. 2014 року № 1706, вважає, що причиною її внутрішнього переміщення з постійного місця проживання до іншого тимчасового місця проживання на території України обумовлено саме збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Донецької області, зокрема м. Шахтарськ. Зазначає, що їй у відповідності до постанови Кабміну України від 01.10. 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» було видано довідку про взяття про вжиття на облік внутрішньо переміщеної особи, якою посвідчується лише факт її вимушеного переселення з м. Шахтарськ Донецької області до м. Чернівці і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не наділений на законодавчому рівні такими повноваженнями. Вказує, що є особою, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08. 1949 р. (жертви - потерпілого від збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав і обов»язків, передбачених вказаною Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, вказуючи на те, що особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції є ті, хто в будь - який момент та за виняткових обставин опиняються у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є (ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08. 1949р.) та обумовлює, що іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено, а тому, посилаючись на судову практику, просить встановити факт, що її вимушене переселення, в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Донецької області, Україна.

Заявник ОСОБА_2 в судове засідання будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, не з»явилася, до суду останньої подано письмові заяви про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримано в повному обсязі і просить ї задовольнити.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_2, за довіреністю ОСОБА_3 заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити і в наданих суду поясненнях посилався на обставини аналогічно зазначені в заяві від 03.11. 2016 року.

Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи, в матеріалах справи наявним є лист Міністерства соціальної політики України про розгляд справи у відсутність їх представника та розгляд справи за наявними в ній доказами.

Посольство Російської Федерації в Україні належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду, однак його представник у судове засідання не з'явився і причину неявки суду не повідомив, а тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності .

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються заявлені вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті в їх сукупності, заслухавши відповідно пояснення представника заявника приходить до наступного.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 являється громадянкою України і до серпня 2014 року проживала та була зареєстрованою в АДРЕСА_2 (а.с. 29 - 31; 96 - 97).

У зв»язку з виниклою в Донецькій області збройної конфліктної ситуації, заявниця вимушена була переїхати до м. Чернівці де і проживає і наданий час, що стверджується наданою довідкою від 10.12. 2014 року № 2 (а.с. 32,33).

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов'язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов'язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

До повноважень Верховної Ради України, яка єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст. 75 Основного Закону України), належить прийняття законів; оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України ( п.3,9 ст. 85 Конституції). А, отже, у зв'язку із агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27 лютого 2014 року Верховна Рада України, діючи як представницький орган Українського народу, 27 січня 2015 року прийняла Закон "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила , що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року ( ст. 1 Закону зі змінами та доповненнями).

Судом установлено, що після переїзду ОСОБА_2 в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII з м. Шахтарськ Донецької області, остання отримала довідку, якою підтверджено факт її прибуття до м. Чернівці на тимчасове проживання (а.с. 32, 33).

З дослідженої довідки вбачається, що в ній посвідчено лише факт переселення заявниці з Донецької області м. Шахтарськ до м. Чернівців та без встановлення вимушеності такого переселення останній необхідно встановити факт саме вимушеного переселення і необхідність обумовлена тим, що саме через окупацію території Донецької області порушено її права, закріплені як Конституцією України, так і Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і оскільки будь-який інший виконавчий орган публічної влади не має повноважень на встановлення вимушеного переселення громадян з Донецької і Луганської областей, в доводах звернення до суду щодо встановлення юридичного факту вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Донецької області для ОСОБА_2 єдиним можливим способом підтвердження наявності юридичного факту, що має значення для охорони її прав та інтересів є саме встановлення юридичного факту.

Аналіз досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, зокрема, даних - Державної прикордонної служби України станом на 21 березня 2014 року; - Державної прикордонної служби України станом на 11 липня 2014 року; - прес-центру Служби безпеки України від 30.04.2014 року; - Міністерства оборони України від 12 липня 2015 року; - оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони України станом на 21 січня 2015 року; - Управління Верховного комісара ООН з питань біженців; заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року; статей в засобах масової інформації: - «Великобританія шкодує через проведення незаконного референдуму на Донбасі»; - «Держдепартамент США знову заявив про невизнання референдумів на Донбасі»; - «ЄС не визнає референдум» на сході України»; «Бойовики ДНР захопили управління Донецької залізниці - ЗМІ»; - «Шахтарське пекло. Місто на Донбасі, що скоротилося вдвічі»; - «У «ДНР» примушують населення користуватись зв'язком від «Фенікс»: лякають шпигунами»; - «На Донбасі терористи захопили 6 телевеж»; - Над міськрадою Шахтарська підняли прапор «Донецької народної республіки»; - «Бойовики руйнують інфраструктуру, обстрілюють лікарні і житлові будинки РНБО»; - «Внаслідок останніх артобстрілів загинуло близько 10 мирних жителів»; «Бойовики винесли з Приватбанку 15 мільйонів пенсій і зарплат»; - «Як працюють банки в зоні АТО» (а.с. 36 - 95) в сукупності з іншими доказами свідчить про обгрунтованість твердження заявниці ОСОБА_2 щодо неможливості подальшого її проживання в м. Шахтарськ Донецької області, що змусило її покинути своє житло, виїхати за межі окупованої території Донецької області.

Як вбачається з пояснення представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 його довірителька внаслідок переїзду була вимушена позбавитись роботи, рідного дому, матеріального забезпечення, звичного середовища існування, вільного спілкування з рідними, друзями, оскільки все це залишилось на окупованій території Донецької області, тобто де заявниця мала налагоджений побут, планувала своє майбутнє, чим фактично були порушені її права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України, з посиланням на те, що відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (п.п.1, 17, 18 ч.1 ст.106 Конституції України). Відповідно до п.п.19, 20 ч.1 ст.106 Основного Закону України саме Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так, за приписами ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. У подальшому, Постановою ВРУ від 27.01.2015 №129-УІІІ затверджено Звернення ВРУ до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». 17 липня 2014 року постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2014 року №343 створено міжвідомчу робочу групу з питань відшкодування втрат, завданих тимчасовою окупацією частини території України.....

Крім того, Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Отже, наведені вище правові норми свідчать при їх аналізі, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною Радою України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України, тобто є загальновідомим і не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Разом з цим, судом установлено, що ОСОБА_2 01.06. 2016 року вступила до Громадської організації Всеукраїнський Рух «Сила права», що стверджується випискою з протоколу № 7 засідання координаційної ради Громадської організації Всеукраїнський Рух «Сила права» (а.с. 36), а також працевлаштування ОСОБА_2 після виїзду з частини окупованої території Донецької області, а саме м. Шахтарськ Донецької області підтверджено дослідженим в судовому засіданні трудовим договором №56/9 від 02.09. 2016 року (а.с. 135 - 137).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 234 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав.

Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

З досліджених у судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що отримана ОСОБА_2 довідка (оформлено згідно Порядку оформленні і і видачі довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи) органу місцевого самоврядування (а.с. 32-33) посвідчують лише факт переселення ОСОБА_2 з м. Шахтарськ Донецької області до м. Чернівці і не встановлюють факту вимушеності такого переселення.

Таким чином, аналізуючи наведені обставини та докази досліджені в судовому засіданні, в їх сукупності, суд вважає, що переселення ОСОБА_2 з м. Шахтарськ Донецької області до м. Чернівці було вимушене задля уникнення загрози життю, здоров»ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, тощо, а також те, що встановити заявлений заявником юридичний факт ОСОБА_2 необхідно для реалізації у подальшому особистих немайнових прав, а в іншому порядку встановити даний факт неможливо, так як чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; отже, заявлені вимоги останньої в цій частині підлягають задоволенню.

Керуючись статтею 8, Розділом II Конституції України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII; постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»; ст. ст. 212, 213, 214, 234, 256-259 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заявлені вимоги ОСОБА_2, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в особі посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що переселення ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки м. Шахтарськ Донецької області, в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області, Україна відбулося вимушено внаслідок тимчасової окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий, суддя Слободян Г.М.