АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1198/17 Головуючий 1 інстанції Слурденко О.І.
Справа № 636/3413/16-ц Доповідач Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинку в порядку поділу спільного майна подружжя, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом. Позивач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину половини будинку №26 по вулиці Перемоги, в місті Чугуїв, Харківської області (далі спірний будинок).

Посилалась на те, що спірний будинок було придбано сторонами в період шлюбу за спільні сумісні кошти, проте право власності на це майно за договором купівлі-продажу від 17 травня 2011 року було оформлено на ОСОБА_1.

На даний час шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач не визнає її прав на спірне майно, вигнав з будинку, забрав ключі та документи про право власності, стверджуючи що будинок є його особистою власністю.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2016 року позов задоволено, вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач, в особі свого представника, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне зясування судом обставин справи, на невірну оцінку письмових доказів, на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм права процесуального, зокрема, не застосування судом правових висновків Верховного Суду України у подібних правовідносинах.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечувала.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктами права сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту (ст.61 ч.1 СК України), і у відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судовим розглядом встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 06 жовтня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у серпні 2011 року. Від шлюбу сторони мають доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю.

У період шлюбу 17 травня 2011 року, за договором купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_1 придбав 1/2 частину будинку №26 по вулиці Перемоги, в місті Чугуїв, Харківської області. Продаж нерухомості вчинено за ціною 114384 гривень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу, за спільні сімейні кошти подружжя, про що зазначено в п.5 договору купівлі-продажу, а тому частки колишнього подружжя в спірному майні є рівними.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, норми права застосовані вірно.

За змістом зазначених вище правових норм, у разі набуття майна у період шлюбу право спільної сумісної власності презюмується. Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами, або працею в набутті майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що спірний будинок придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, при укладенні договору купівлі-продажу спірного будинку ОСОБА_1 підтвердив власним підписом, що його дружина ОСОБА_3 надала письмову згоду на укладення цього правочину за спільні сімейні кошти, яку посвідчено за реєстром №900 від 17 травня 2011 року приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 про набуття спірного майна за спільні сімейні кошти подружжя, з якою ОСОБА_1 погоджувався, за своїм змістом є одностороннім правочином, який підтвердив факт належності спірного будинку до спільної сумісної власності подружжя. Дійсність такої заяви ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не спростована.

Не оспорював відповідач і дійсність купівлі-продажу спірного будинку, чи окремого його пункту (п.5), хоча мав таку можливість.

Посилання представника відповідача на те, що зміст п.5 договору купівлі-продажу обумовлений «формальністю» дотримання якої вимагає закон, з огляду на приписи ст.204 ЦК України не може мати правового значення. Більш того, закон вимагає згоди другого з подружжя на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, але у даному випадку, у п.5 договору йдеться не лише про згоду ОСОБА_3 на придбання майна, але про й про те, що це майно набувається за спільні сімейні кошти.

Слід зазначити, що інакше, ніж те що прямо прописано в нотаріально посвідченому договорі, тлумачення судом окремих його пунктів, зокрема п.5, де покупець ОСОБА_1 стверджував про набуття ним нерухомого майна за спільні сімейні кошти, може порушувати законні права та інтереси не лише ОСОБА_3, а й іншої сторони за цим договором, а тому є недопустимим.

З огляду на зазначене вище, доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не взяв до уваги твердження відповідача про те, що спірне майно було ним придбано за його особисті кошти, отримані ним від продажу квартири, що була придбана до шлюбу та є його особистою власністю, на правильність висновків суду не впливають.

Слід зазначити, що під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 не було надано суду будь-яких письмових доказів на підтвердження факту продажу ним особистого майна. Копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 29 квітня 2011 року (а.с.66) була долучена відповідачем до апеляційної скарги.

Під час розгляду справи апеляційним судом позивач не заперечувала факту продажу відповідачем особистого майна, але наполягала на тому, що спірне майно було ними придбано, як то і зазначено в договорі купівлі-продажу, саме за спільні сімейні кошти (у тому числі подаровані подружжю на весілля, отримані від її батьків).

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи на правильність висновків суду першої інстанції не вплинули.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: