Провадження № 2/742/768/17
Єдиний унікальний № 742/1240/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Бездідько В.М., за участі секретаря судового засідання Карпенко В.О., представника позивачки ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання належності будинку на праві особистої приватної власності та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 в якому просить визнати належність їй житлового будинку АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності, усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, шляхом виселення з нього ОСОБА_3 та стягнути понесені нею судові витрати на сплату судового збору.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 березня 1998 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 На підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Прилуцької міської ради від 26 жовтня 1993 року, свідоцтва про право власності від 18 листопада 1993 року, виданого Прилуцькою міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4320, свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 листопада 1993 року, виданого Прилуцькою міською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4322, вона являється власником 11/15 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 Чернігівської області. Це майно вона набула до укладення шлюбу, тобто вказаний будинок являється роздільним майном подружжя і її особистою приватною власністю.

04 грудня 2003 року позивачка продала належні їй 11/15 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 разом з іншими співвласниками будинку. Грошові кошти отримані позивачкою від продажу належної їй частини на праві особистої приватної власності 11/15 часток житлового будинку АДРЕСА_2, також являються її особистою приватною власністю.

05 грудня 2003 року позивачка за гроші отримані від продажу частини житлового будинку АДРЕСА_2, купила житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 і відповідно набутий нею у власність будинок також являється її особистою приватною власністю, хоча і був набутий під час шлюбу з відповідачем по справі.

Відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, бійки, вчиняє насильство в сім»ї, заподіяв позивачці неодноразово тілесні ушкодження, що і призвело до припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 19 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірваний.

Після купівлі позивачкою житлового будинку, вона як власник надала згоду на проживання та реєстрацію місця проживання відповідача, але відповідач порушує правила проживання в житловому будинку, а саме вимагає гроші на спиртні напої, під загрозою застосування фізичного насильства та психологічного тиску, у разі відмови у їх наданні вчиняє сварки та застосовує до неї фізичне насильство, чим створює умови неможливості проживання позивачки, порушує її право на вільне володіння і користування майном.

На сьогоднішній день відповідач заперечує факт належності їй житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлений позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та наполягає , що майно придбане в період шлюбу і являється спільною власністю подружжя, заперечує проти виселення його з вказаного житлового будинку.

Дослідивши надані позивачкою і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення, виходячи з наступних обставин:

Так судом встановлено наступне.

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житловий будинок № 4398, виданого виконавчим комітетом Прилуцької міської ради від 26 жовтня 1993 року, свідоцтва про право власності від 18.11.1993 року виданого Прилуцькою міською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 4320, свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.11.1993 року виданого Прилуцькою міською державною нотаріальною конторою , зареєстровано в реєстрі за № 4322 - 11/15 часток житлового будинку АДРЕСА_2 Чернігівської обл., належить ОСОБА_2, що також підтверджується повідомлення КП «Прилуцьке МБТІ» від 06.12.2016 року ( а.с.12-15)

Згідно копії свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 вбачається, що 10.03.1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище чоловікові та дружині відповідно «ОСОБА_3» та «ОСОБА_2» (а.с. 10)

Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 грудня 2003 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4, та ОСОБА_5 продали належний житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2, зареєстрованого в реєстрі № 6286 (а.с.16).

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 05 грудня 2003 року ОСОБА_2 купила у ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 11812 (а.с.17).

Відповідно до ч.1,3 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім»ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно п 3 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 грудня 2003 року продаж цей вчинено за 42997 грн. Відповідно від продажу в рахунок належної частини житлового будинку ОСОБА_2. отримала 31531,13 грн.

Згідно п 3 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 грудня 2003 року ОСОБА_2 купила будинок за 42997 грн.

Згідно роз'яснень, викладених в абз.2 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто...

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 являється ОСОБА_2 її особистою приватною власністю, хоча і був набутий під час шлюбу, оскільки купівля вище зазначеного житлового будинку здійснена нею за грошові кошти належні їй на праві особистої приватної власності, які були отримані нею від продажу належних їй на праві особистої приватної власності 11/15 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2, а тому позовні вимоги в частині визнання належності позивачці житлового будинку на праві особистої приватної власності підлягають до задоволення.

Частиною 1 ст.316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 6 ЖК України визначено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян.

Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно ч.1 ст.381 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч.ч. 3,4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно копії повідомлення Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській обл.. , щодо звернення ОСОБА_2 про постійні погрози, нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3, матеріали зареєстровані в ЄРДР і по ним проводиться перевірка (а.с.18) .

Згідно висновку за результатами розгляду звернення від ОСОБА_7, перевірка даних матеріалів закінчена і вони скеровані до архіву Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській обл.. (а.с.19)

Згідно витягу з кримінального провадження вбачається, що заяви ОСОБА_2 внесені до ЄРДР (а.с.20-22).

Згідно домової книги по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєстрований з 14.01.2004 року (а.с.23-24).

Згідно Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.12.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний (а.с. 11)

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи з викладеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення ґрунтуються на законі, а тому підлягають безумовному задоволенню.

Згідно із ст.88 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на сплату судового збору в сумі 1280 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.5,8,10,11,15,57-61,88, 169,208-210,212-215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання належності будинку на праві особистої приватної власності та виселення - задовольнити.

Визнати належність ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, житлового будинку АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності.

Усунути перешкоди ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з вказаного житлового будинку.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1280 грн. в рахунок понесених витрат на сплату судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя В.М. Бездідько