Єдиний унікальний номер: 223/469/16-ц
Провадження номер: 2/223/29/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 р. м. Вугледар

Вугледарський міський суд Донецької області в складі: головуючого судді Дочинця С.І. при секретарі Соколовій Л.М., за участі представника позивача ОСОБА_1, розглянувши в режимі відеоконференції, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вугледарського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки і піклування Вугледарської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до Вугледарського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Вугледарської міської Ради Донецької області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та на в'їзд на неконтрольовану територію Донецької та Луганської областей України та виїзд з неї дитини без згоди батька .

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що вона з 12.06.2010 року по 06.02.2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, даний шлюб було розірвано рішенням Калінінського районного суду міста Донецька. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачкою в орендованій квартирі в місті Бердянську. Після народження сина відповідач будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини не приймає, життям дитини не цікавиться, дитина фактично не знає батька. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку. Позивачка не має можливості повернутись до міста Донецька, де остання має власне житло, оскільки не має дозволу відповідача на перетин лінії зіткнення підконтрольної території з територією проведення АТО. На даний час ОСОБА_2 дистанційно працює в компанії ТОВ «Бізнес-Орбіта», яка розташована у місті Москва Російської Федерації, у зв'язку з чим має необхідність періодично від'їжджати до Російської Федерації, але через відсутність згоди позивача син не має можливості виїжджати з позивачкою та мати постійний контакт з матір'ю. Окрім цього, позивачка має необхідність від'їжджати до міста Шанхай, Китай, оскільки навчається там в університеті та має резидентський дозвіл на законне перебування в країні разом з дитиною, яке пролонгується кожні пів року.

Позивачка стверджує, що відвідавши Російську Федерацію та Китай дитина зможе розширити свій світогляд, поглибити вивчення іноземної мови, оздоровиться, а тому просить суд надати дозвіл для неповнолітнього ОСОБА_4 на тимчасові виїзди до Російської Федерації та Китаю, та повернення до України, а також на в'їзд на неконтрольовану територію Донецької та Луганської областей України та виїзд з неї, під зобов'язанням його зворотного повернення у супроводі матері ОСОБА_2, без згоди батька ОСОБА_3, у період з 30.05.2016 року до 31.12.2017 року.

Пізніше на адресу суду надійшло клопотання позивачки про збільшення позовних вимог, у відповідності до якого позивачка змінює термін на який просить надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини, а саме змінивши період «з 30.05.2016 року до 31.12.2017 року», на новий період «з 01.03.2017 року по 31.12.2018 року», мотивуючи це продовженням навчання в місті Шанхай та резидентського дозволу на законне перебування в країні разом з дитиною та необхідністю регулярного спілкування з дитиною.

Позивачка в судове засідання не з'явилась, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Просила суд справу розглядати за її відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні, в режимі відео конференції, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Пояснила, що сторони не підтримують зв'язок, фактично відповідач в останній раз бачив сина, коли останньому було приблизно два роки, у 2013 році. Позивачка неодноразово намагалась зв'язатись з відповідачем через його матір, з проханням добровільно надати нотаріально посвідчений дозвіл дитині на виїзд за кордон, але відповідач на зв'язок не вийшов та дозвіл не надав. ОСОБА_3 не приймає участі в утриманні сина, аліментів не сплачує, спроб зв'язатись та поспілкуватись з дитиною не здійснював. Права відповідача як батька ніколи не порушувались, перешкод для спілкування з дитиною йому ніхто не чинить.

Представник позивачки пояснила суду, що її довірителька працює у Російській Федерації та навчається у м. Шанхаї (Китай), у зв'язку з чим має необхідність періодично від'їжджати до цих країн, а тому така розлука з матір'ю може негативно вплинути на психічний розвиток дитини, на його становлення в соціумі, відношення до сім'ї. Натомість, можливість дитини відвідати інші країни дозволить розширити його світогляд, поглибити вивчення іноземної мови, оздоровитись. Зауважила, що до завершення навчання позивачки у Китаї залишився приблизно рік, десь до літа 2018 року, після чого остання має намір повернутися до України та переїхати разом з дитиною на постійне місце проживання до міста Києва.

Окрім того, ОСОБА_1 пояснила, що позивачка після повернення до України має намір поїхати до міста Донецька та міста Макіївки, де має власне житло, але на даний час не має можливості туди поїхати, оскільки у дитини немає перепустки.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення в газеті «Донеччина» від 24 лютого 2017 року, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Більше того, суд вважає за необхідне зауважити, що протягом всього часу розгляду даної справи, відповідач жодного разу не з'являвся в судові засідання, жодним чином не виявив інтересу до вирішуваного спору, байдуже поставився до життя свого сина, а тому суд приходить до висновку, що позивач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків і зловживає своїми батьківськими правами, перешкоджаючи своїми діями повноцінному, моральному, інтелектуальному та соціальному розвиткові своєї дитини.

Зважаючи на зазначене, приймаючи до уваги байдуже ставлення відповідача до предмету позовної заяви, яка розглядається, суд, з метою забезпечення інтересів дитини, вважає доцільним розглянути справу за відсутності відповідача.

Третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, в судове засідання не з'явились, про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Надіслали на адресу суду заяву, якою не заперечували про задоволення позовних вимог.

Орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради надіслав на адресу суду клопотання, яким просив справу розглянути за відсутності представника органу опіки та піклування, не заперечували проти задоволення позовних вимог.

Третя особа Орган опіки і піклування Вугледарської міської ради, в судове засідання не з'явились про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, надали до суду заяву, якою просили справу розглядати без участі органу опіки та піклування Вугледарської міської ради.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, приймаючи до уваги досліджені матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 12 червня 2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, між сторонами 12 червня 2010 року було укладено шлюб, під час реєстрації якого позивачка змінила дошлюбне прізвище «ОСОБА_2» на шлюбне прізвище «ОСОБА_2». Зазначений шлюб було розірвано 06 лютого 2012 року рішенням Калінінського районного суду міста Донецька, а позивачка змінила шлюбне прізвище «ОСОБА_2» на дошлюбне прізвище «ОСОБА_2» (а.с.9,10).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01 лютого 2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції у м. Донецьку, від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 18 травня 2016 року, виданого Службою у справах дітей Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1. За результатами обстеження встановлено, що дитина разом з бабусею займають спальну кімнату орендованої квартири, де є два ліжка, дві тумбочки, шафа для одягу, телевізор. Наявна постільна білизна, дитячі речі, іграшки, предмети гігієни (а.с. 41).

Згідно копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 має резидентський дозвіл на законне перебування в Китаї разом з дитиною, строк дії якого подовжено до липня 2017 року (12-14,91-93).

Як вбачається з довідки від 07.04.2016 року, виданої ТОВ «Бізнес Орбіта», позивачка є працівницею ТОВ «Бізнес Орбіта», розташованого у місті Москва Російської Федерації, та посідає посаду - спеціаліст з ведення зовнішньоекономічної діяльності з 27 липня 2015 року і по теперішній час (а.с. 15).

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції ООН батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 8, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно п. 3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків документів або його нотаріально засвідчених копій.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги, що орган опіки та піклування не заперечував проти задоволення позовних вимог, а також, що строк дії резидентського дозволу на законне перебування в Китаї разом з дитиною позивачка має лише до липня 2017 року, та зважаючи на те, що як зазначає представник позивачки, остання після завершення навчання, має намір повернутися до України та переїхати на постійне місце проживання до міста Києва, суд вважає недоцільним надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька на доволі значний проміжок часу, який складає майже два роки. Однак, з метою забезпечення прав та законних інтересів дитини, встановлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, надання можливості та сприянні у фізичному, розумовому, моральному, духовному та соціальному вихованні та розвиткові дитини, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити частково та надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4 до Російської Федерації та Китаю без згоди та супроводу батька строком починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до 31.12.2017 року.

Вирішуючи питання щодо можливості надання дозволу малолітній дитині на в'їзд на неконтрольовану територію Донецької та Луганської областей України та виїзд з неї без згоди батька, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (АТО) на території Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, входять як місто Донецьк, так і місто Макіївка, в яких позивачка має нерухомість та має намір відвозити малолітнього сина.

Згідно пункту 5.1.1 Тимчасового порядку щодо контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, цитованими раніше.

Суд, враховуючи інтереси дитини, а також, що на теперішній час на території Донецької і Луганської областей проводиться антитерористична операція, а перетинання лінії зіткнення (в'їзд - виїзд у місто Донецьк та місто Макіївку) та виїзд дитини на неконтрольовану українською владою територію України створюють загрозу для його здоров'я та життя, наражають його на небезпеку, що є неприпустимим, вважає, що надання такого дозволу суперечить положенням ст. 3 Конвенції про права дітей та інтересам дитини.

Беручи до уваги вищевикладене, враховуючи загрозу життю та здоров'ю дитини, суд вважає необхідним в задоволені вимог позивачки про надання дозволу малолітній дитині на в'їзд на неконтрольовану територію Донецької та Луганської областей України та виїзд з неї без згоди батька - відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Керуючись, ст. ст. 3, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 3, 33 Конституції України, ст. ст. 6, 141, 157 Сімейного кодексу України, ст. ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», ст. ст. 10, 11, 60, 158, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки і піклування Вугледарської міської ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити частково.

Надати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, дозвіл на тимчасовий виїзд дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Російської Федерації та Китаю без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на строк: починаючи з моменту набрання даним рішенням законної сили і до 31 грудня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційної інстанції через Вугледарський міський суд Донецької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вугледарського

міського суду Донецької області Дочинець С.І.