АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Унікальний номер справи 752/506/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц/796/4407/2017Головуючий у суді першої інстанції - Ладиченко С.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 9 600 доларів США (Т.1, а.с. 2-5, 55, Т.2, а.с. 17-19).

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 05.10.2009 вона надала у борг своєму брату ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 4 500 доларів США та 500 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Також 21.10.2009 вона надала у борг відповідачу ще 4 500 доларів США, про що останнім складена розписка. Крім цього, 26.09.2011 вона надала відповідачу у борг 100 доларів США, що також підтверджується розпискою відповідача. На її вимогу про повернення боргу відповідач борг не повернув і вона була вимушена звернутись до суду за захистом порушеного права.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.07.2014 позов задоволено - стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 9 600 доларів США та судові витрати (Т.1, а.с. 84-86).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03.07.2014 залишено без змін (Т.1, а.с. 196, 197).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 скасовано заочне рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.07.2014 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2015, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (Т.1, а.с. 239-241).

За наслідком нового розгляду справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2017 позов задоволено - стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 9 600 доларів США та 767,33 грн. судових витрат (Т.2, а.с. 57-60).

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували одержання відповідачем грошової суми, а також позивачем не було доведено, що розписки підписувались саме відповідачем.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, визначені договорами позики, укладення яких підтверджується відповідними розписками відповідача, щодо повернення позивачу коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону, підлягає стягненню з відповідача.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 05.10.2009 ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 4 500 доларів США та 500 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою (Т.1, а.с. 6).

21.10.2009 ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_5 ще 4 500 доларів США, про що останнім складена розписка (Т.1, а.с. 7).

Також 26.09.2011 ОСОБА_3 надала ОСОБА_5 у борг 100 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача (Т.1, а.с. 7).

Слід звернути увагу на те, що розписки не містять дати повернення коштів.

Також розписка від 05.10.2009 написана особисто позивачем, проте, як стверджує позивач підписана особисто відповідачем з зазначенням рукописним тексом «обв'язуюсь вернуть».

Інші розписки пред'явлені суду позивачем, за твердженням останнього, власноруч написані відповідачем.

Як стверджує позивач, на неодноразову усні вимоги відповідач не реагував і борг не повертав. У зв'язку з цим, 30.07.2013 нею на адресу відповідача була направлена письмова претензія про повернення боргу в сумі 9 600 доларів США, що підтверджується описом вкладення з відміткою поштового зв'язку та фіскальним чеком (Т.2, а.с. 20-23).

У зв'язку з не поверненням боргу позивач 26.12.2013 звернулась до суду з даним позовом, направивши позов поштою (Т.1, а.с. 55), тим самим знову пред'явивши вимогу відповідачу про повернення боргу.

Відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, грошові кошти не повернув, заперечуючи їх одержання від позичальника, заперечуючи написання ним розписок та не визнаючи на них свій підпис, а також вказуючи на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Проте, доводи відповідача про неодержання від позивача коштів та не підписання розписок, не підтверджуються належними і допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, а також суперечать вимогам закону.

Згідно із статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, підписавши розписки позичальник тим самим підтвердив одержання від позикодавця грошових коштів у сумі, що зазначено в розписках.

Відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами власні заперечення про не підписання ним розписок. Не дивлячись на неодноразові роз'яснення суду про наявність у нього права заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, відповідач таким правом не скористався.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача також не порушував питання про призначення експертизи вважаючи, що матеріали справи містять достатньо доказів, які свідчать про безпідставність вимог позивача.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Заперечення відповідача щодо того, що у розписках не встановлений строк повернення коштів і вимога до нього позивачем не пред'являлась, є безпідставними і не можуть слугувати підставою для відмови у позові, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивачем направляла письмова вимога на відому адресу відповідача, а також позивачем пред'явлено до суду позов, що також є вимогою до позичальника про повернення боргу. З часу пред'явлення позову (грудень 2013) до цього часу відповідачем борг не повернуто.

У відповідності до статей 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 599 ЦК України імперативно визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач надав відповідачу грошові кошти, що підтверджується відповідними розписками, водночас останній в односторонньому порядку, відмовився виконувати взяті на себе зобов'язання щодо повернення грошових коштів, а отже в суді першої інстанції знайшов підтвердження як факт отримання відповідачем грошових коштів у позивача, так і факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позики.

Таким чином, висновок суду про доведеність та обґрунтованість позовних вимог та, як наслідок, наявність належних правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 9 600 доларів США (грошові кошти у такій самій сумі), є законним, обґрунтованим і справедливим.

Заперечення відповідача та його доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, також є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, наявних в ній доказах та вимогах закону.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки конкретний строк повернення коштів у розписках не вказаний, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що трирічний строк позовної давності повинен відраховуватись не від дат написання розписок, а від часу коли позивачка дізналась про відмову відповідача виконати свої боргові зобов'язання, а ці обставини, як встановлено судом, були виявлені позивачкою у липні 2013 році і вже у грудні 2013 пред'явлено позов до суду.

Отже, за викладених обставин, відсутні підстави для висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, а відтак порушене право підлягає судовому захисту.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва