Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 54 Доповідач Косигіна Л. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегі я суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Худякова А.М., Григорусь Н.Й.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року

в с т а н о в и л а :

28.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнював (а.с. 76), та остаточно просив:

- визнати незаконним і скасувати наказ КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради № 69 к/тр від 29.06.2016 року про звільнення його з роботи та поновити на посаді водія другого класу автотранспортного цеху КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.07.2016 року до дня поновлення на роботі та судовий збір.

В обґрунтування позову посилався на те, що з листопада 1996 року по 30.09.2009 року він працював водієм в Житомирському орендному підприємстві теплових мереж «Житомиртеплокомуненерго», а після його реорганізації з 01.10.2009 року був прийнятий на посаду водія другого класу автотранспортного цеху КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради. 30.06.2016 року його звільнили з роботи у зв'язку із скороченням штату. Проте, профспілковий комітет, членом якого він був, не надавав свою згоду на його звільнення. Крім того, адміністрацією підприємства не враховано, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки, порівняно з іншими водіями, яких працює на підприємстві більше 20, він має більш тривалий безперервний стаж роботи та у нього немає іншого заробітку. Відтак, вважає, що роботодавцем порушені вимоги ст. 42 КЗпП України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зазначив, що він приймався на роботу водієм автомобіля ЗІЛ-130, а не конкретного автомобіля з певними номерними знаками. Відтак, висновок суду про те, що саме його посада була скорочена, не відповідає дійсності. Крім того, судом при винесенні рішення не враховані вимоги ст. 42 КЗпП України та є необґрунтованими висновки про те, що ОСОБА_2 має перед ним переваги при залишенні на роботі. Також, в автотранспортному цеху працювало більше 20 водіїв, серед яких він має більш тривалий стаж роботи на даному підприємстві (з 13.11.1996 року), проте залишилися працювати водії, які мають менший трудовий стаж та нижчу кваліфікацію. Апелянт зазначив і про те, що профспілковий комітет не надавав згоду на його звільнення, на засідання якого він не запрошувався, оскільки таке засідання взагалі не проводилося.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.10.2009 року прийнятий на посаду водія другого класу автомобіля ЗІЛ-130 ПМКО-002 автотранспортного цеху КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради (а.с. 9), яке не є правонаступником Житомирського орендного підприємства теплових мереж «Житомиртеплокомуненерго» (а.с. 52-57).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Наказом № 7 від 19.04.2016 року «Про реорганізацію окремих структурних підрозділів підприємства», з метою більш оперативного вирішення організаційних і технічних питань, ефективного використання трудових ресурсів та проведення реорганізації з оптимізацією чисельності штатних працівників, вирішено виключити зі штатного розпису підприємства з 01.07.2016 року автотранспортний цех в повному складі (де працював позивач) та зі складу аварійно-диспетчерської служби автотранспорт (а.с. 22). Також, з 01.07.2016 року створено на підприємстві новий структурний підрозділ автослужбу. У зв'язку з цим, відділ кадрів зобов'язано письмово попередити працівників про наступне скорочення та запропонувати їм перевестися на вакантні посади (за згодою), а у разі відмови, підготувати документи про звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

22.04.2016 року наказом № 46-К/тр працівників АДС і АТЦ попереджено про заплановане скорочення робочих місць та наступне звільнення з 01.07.2016 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, в тому числі і позивача, що підтверджується його підписом, вчиненим 27.04.2016 року (а.с. 23-27).

30.06.2016 року ОСОБА_1 були запропоновані вільні вакансії: слюсар з ремонту устаткування котельних або слюсар з обслуговування теплових мереж на дільниці № 4, № 10, № 2, № 6. Позивач відмовився від переведення на вказані посади, що підтверджується його підписом (а.с.28).

З протоколу № 19 від 23.06.2016 року розширеного засідання профкому КП «Житомиртеплокомуненерго» вбачається, що за поданням адміністрації підприємства профком надав згоду на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 88, 185).

Згідно роз'яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року (з наступними змінами), розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.ст. 43 і 43(1) КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.

Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи повноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги щодо ненадання згоди профспілковим комітетом на звільнення ОСОБА_1, апеляційним судом було зобов'язано відповідача розглянути дане питання на засіданні профкому з належним викликом позивача. На виконання даних вимог, 25.01.2017 року профспілковим комітетом КП «Житомиртеплокомуненерго» за участю ОСОБА_1, в складі 6 членів профкому (з семи обраних), було повторно надано згоду на звільнення позивача з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 184).

При апеляційному розгляді ОСОБА_1 підтвердив, що він був присутній на даному засіданні.

Відповідно до наказу № 69-К/тр від 29.06.2016 року позивач звільнений із займаної посади з 30.06.2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників, за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 29).

Також, зі штатного розпису експлуатаційного-ремонтного персоналу підприємства вбачається, що станом на 01.04.2016 рік по автотранспортному цеху значиться посада водія ЗИЛ-130 ПМКО-002 №21-61ВВ, на якому працював позивач, та посада водія ЗИЛ-130 КО-002 АМ №27-46 ВВ, на якому працював ОСОБА_2 (а.с. 32, 51). Однак, після проведення реорганізації на підприємстві та створення автослужби, в штатному розписі, який був введений в дію з 01.07.2016 року, наявна одна посада водія ЗИЛ-130 КО-002 АМ №27-46 ВВ (а.с. 33, 50).

Доводи апелянта про те, що він мав переважне право залишитися на роботі є безпідставними, зважаючи на те, що інший водій, який працював на автомобілі ЗИЛ-130 КО-002 АМ №27-46 ВВ ОСОБА_2, працює на підприємстві з 01.10.2009 року (як і позивач), є водієм 2 класу (як і позивач) та інвалідом 2 групи з 10.03.2016 року безтерміново (а.с. 44-47, 85).

Слід зазначити, що питання комплектації штату новоствореної автослужби розглядалося 08.06.2016 року на засіданні адміністративно-кадрової комісії підприємства (а.с. 80-82), на якій, з урахуванням наявності переважного права залишення на роботі, було вирішено звільнити у зв'язку із скороченням: ОСОБА_1 (водія), ОСОБА_5 (водія) та ОСОБА_6 (зварника).

Також, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що він міг претендувати на будь-яку посаду водія автослужби підприємства, оскільки він був прийнятий на роботу водієм саме автомобіля ЗИЛ-130 ПМКО-002, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а відтак відсутні підстави для задоволення його вимог. Крім того, посади, на яку просить поновити позивач, на даний час немає, оскільки автотранспортний цех ліквідовано та утворено новий структурний підрозділ.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді