Справа 688/3652/16-ц
№ 2/688/60/17
Рішення

Іменем України

20 січня 2017 року м.Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Козачук С.В.,

секретаря судового засідання - Гаврилової Н.К.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Шепетівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 15 лютого 1969 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Подружні відносини між ними припинилися в квітні 1996 року, а рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2014 року їх шлюб було розірвано. За час шлюбу ними як подружжям набуто у власність земельну ділянку для ведення колективного садівництва розміром 0,093 га, що розташована в садівничому товаристві «Вчитель», яка була передана відповідачу згідно рішення Городищенської сільської ради народних депутатів №5 від 25 січня 1994 року. Вказуючи на те, що відповідач порушив їхню домовленість про добровільний поділ земельної ділянки, продавши останню без її згоди, просила стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості земельної ділянки, що складає 11170 грн. та судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, з підстав викладених у ньому. Зазначили, що під час шлюбу відповідачу була надана у приватну власність земельна ділянка для ведення колективного садівництва, яку позивачка самостійно багато років обробляла. Вважають спірну земельну ділянку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке мало б ділитись між ними в натурі в рівних частках, що вони і домовились зробити після розірвання шлюбу. Однак, в супереч цьому відповідач використав земельну ділянку на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, а саме самостійно здійснив її відчуження. Вказуючи на те, що вартість земельної ділянки становить 22340 грн., просили стягнути з відповідача на користь позивача 11170 грн. компенсації за її частку у спільному майні подружжя та судові витрати по справі у виді судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., 2000 грн. за надання їй правоовї допомоги адвокатом ОСОБА_2 та 550 грн. за експертну грошову оцінку земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позов не визнали. В обґрунтування заперечень зазначили, що відповідач як член садівничого товариства приватизував спірну земельну ділянку, що підтверджується державним актом, здійснив її державну реєстрацію після розірвання шлюбу, отже вона належить йому на праві приватної власності і не є спільним майном подружжя, а тому він розпорядився нею на власний розсуд. Просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено в суді, сторони з 15 лютого 1969 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Подружні відносини між ними припинилися в квітні 1996 року. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2014 року, яке набрало законної сили 15 квітня 2014 року, їх шлюб розірвано.

У силу частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС України), яка була чинною на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року №15-92 , що діяв на час виникнення правовідносин, кожен громадянин України набув права отримати у приватну власність шляхом приватизації земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Так, відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України 1990 року, в редакції від 22 червня 1993 року, що діяла станом на час виникнення правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок , в тому числі для садівництва.

З положень ст.ст. 17, 22, 23 ЗК України 1990 року слідує, що передача земельних ділянок у власність, в тому числі для садівництва, в розмірах, передбачених ч.1 ст. 57 ЗК України, провадилася ОСОБА_4 народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Право власності на землю виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, тобто державного акта, який видавався і реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_4 народних депутатів.

Відповідно до ч.5 ст.57 ЗК України 1990 року на ділянки, що передаються у власність кожному членові садівницького кооперативу, сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_4 народних депутатів за поданням відповідних кооперативів видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Судом також встановлено, що рішенням Городищенської сільської ради народних депутатів №5 від 25 січня 1994 року ОСОБА_3 передана у приватну власність земельна ділянка для ведення колективного садівництва розміром 0,093 га.

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ №000245 від 19 листопада 1994 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,093 га, яка розташована на території Городищенської сільської ради садівниче товариство «Вчитель» вул. Набережна,18.

Згідно Постанови Верховної ради України від 03 лютого 1996 року №64/98-ВР «Про зміну меж міста Шепетівки Хмельницької області» спірну земельну ділянку в тому числі віднесено до земель м.Шепетівки.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи №07 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.05.2015 року №НВ-015, за заявою ОСОБА_3 15 травня 2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:021:0091, розташованої в садівничому товаристві «Вчитель» по вул.Набережна, 18 в м.Шепетівка Хмельницької області, відомості про яку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено 19.05.2015 року.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні визнала, що саме відповідач ОСОБА_3 являвся членом садівничого товариства «Вчитель» та саме за його заявою як члена товариства останньому надано спірну земельну ділянку, яку він приватизував, а вона багато років її самостійно обробляла, що в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягає.

Таким чином відповідач ОСОБА_3, будучи членом садівничого товариства «Вчитель», реалізував своє право на приватизацію земельної ділянки для садівництва, одержав у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана ним у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю.

Пунктом 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, яка в силу ст. 360-7 ч.1 абз. 2 ЦПК України має враховуватись судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору.

Отже земельна ділянка по вул.Набережна, 18 в м.Шепетівка Хмельницької області не є предметом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю відповідача, оскільки набута останнім в порядку реалізації його права на приватизацію землі, а тому не підлягає поділу між сторонами.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.22, 24, 28 КпШС України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Хмельницької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В. Козачук