Справа № 158/2465/15-ц Провадження № 22-ц/773/212/17 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Категорія: 43 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Ківерцівського районного суду від 12 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1. За даною адресою зареєстровані він, його колишня дружина ОСОБА_3 - відповідач по справі, та їхня спільна дитина ОСОБА_5.

Вказує на те, що відповідач з вересня 2013 року за вказаною адресою не проживає, відколи вони розірвали шлюб, проте добровільно знятися з реєстрації за вказаною адресою не бажає.

Позивач просив суд визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком по АДРЕСА_1, у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 12.12.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, виходячи з такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у будинку АДРЕСА_1 більше ніж 6 місяців, а тому визнав її такою що втратила право користування цим жилим приміщенням в порядку ст. 71 ЖК УРСР.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Місцевим судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.07.2012 року (а.с.6), витягом про державну реєстрацію прав (а.с.7).

З копії будинкової книги НОМЕР_1 вбачається, що в даному будинку зареєстровані як члени сім'ї колишня дружина позивача - відповідач по справі ОСОБА_3 та їх малолітня дитина ОСОБА_5 (а.с.8-10).

Рішення Ківерцівського районного суду від 16.09.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.11).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.09.2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в частині поділу житловому будинку АДРЕСА_1 відмовлено (а.с.34-36).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_3 зазначала, що у спірному житловому будинку не проживала з поважних причин, оскільки вимушено, за ініціативи колишнього чоловіка, переїхала разом із неповнолітньою дочкою, яка відповідно до посвідчення НОМЕР_2 від 04.11.2015 року є дитиною-інвалідом, на проживання до свого брата в с. Млинок Зарічненського району Рівненської області. Вказувала на те, що інтересу до житла не втратила, на підтвердження чого надала копію її звернення до прокуратури Волинської області від 05.01.2015 року з приводу захисту її житлових прав та малолітньої дочки (а.с.47-48).

З приводу даного звернення комісією у складі начальника у справах дітей, начальника відділу з питань попередження правопорушень дітей та за участі сторін по справі було складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої дитини від 13.01.2015 року (а. с.49), в якому зазначено, що позивач працівників служби у справах дітей категорично відмовився допустити для проведення обстеження, мотивуючи це тим, що в сусідньому селі Яромель купив хату дитині, де вони можуть обоє з матір'ю проживати. Даним актом після допуску позивача до будинку встановлено, що умови проживання в будинку створені належні (а.с.49).

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої дитини від 13.01.2015 року вбачається, що дерев'яний будинок в с. Яромель не придатний для проживання, без проведення в ньому капітального ремонту (а.с.50).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, наданих відповідачем доказів на підтвердження її доводів належним чином не дослідив, однобічно дослідив надані у справі докази, прийнявши до уваги лише надані позивачем докази та заслухавши показання свідків по справі лише зі сторони позивача, належним чином не перевірив обставини щодо того чи втратила відповідач інтерес до спірного будинку, достовірно не встановив чи з власної волі чи внаслідок примусу з боку позивача виселилася з будинку та переїхала на проживання до свого брата у с. Млинок Зарічненського району Рівненської області.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд допустив суттєву неповноту у з'ясуванні дійсних обставин справи, що мають важливе значення для правильного її вирішення, прийнявши за основу в оскаржуваному рішенні акт обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача від 14.12.2015 року в якому зазначено про непроживання відповідача у спірному будинку останніх 6 місяців та звернення відповідача до Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області у червні 2016 року з приводу конфліктних ситуацій з позивачем, унаслідок чого дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Зі змісту рішення Ківерцівського районного суду від 16.09.2013 року (а.с.11), яким шлюб між сторонами розірвано, вбачається, що в судовому засіданні відповідачка заперечувала проти розірвання шлюбу. Як визнав сам позивач, відразу ж на другий день після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, його колишня дружина повантажила свої речі на автомобіль його брата, у якого він попросив транспортний засіб, і відвезла їх до свого брата в село Млинок Рівненської області. Наведені обставини та відсутність у відповідачки свого житла вказують на те, що вона виселилась із спірного жилого приміщення не добровільно, а вимушено. Про це свідчить і той факт, що в наступному, тобто у 2014 року, як це визнав у судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи позивач, відповідачка намагалась повернутись у спірний будинок, але він її туди не пустив. Цей факт та звернення відповідачки 05.01.2015 року в прокуратуру із заявою з приводу того, що позивач вигнав її з дитиною з будинку і не пускає її назад, а також інформація, відображена в згаданому акті від 13.01.2015 року (а.с.49), дають підстави для висновку про те, що відповідачка у вказаний в позовній заві період не проживала в спірному будинку з поважних причин через те, що з боку позивача їй чинились перешкоди.

У зв'язку з наведеним, відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин між власником спірного будинку і його колишнім членом сім'ї з приводу користування вказаним жилим приміщенням, ОСОБА_3 не може бути визнана такою, що втратила право користування зазначеним будинком.

Застосування судом першої інстанції до спірних відносин положень ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР є помилковим, оскільки зазначені норми права регулюють правовідносини щодо користування жилими приміщеннями державного житлового фонду, а в розглядуваній ситуації спір виник з приводу користування жилим приміщення приватного житлового фонду, який має вирішуватись за правилами, встановленими ст.150-161 цього Кодексу і 405 ЦК України.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване в даній справі рішення суду підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду від 12 грудня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: