Ухвала

іменем україни

1 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 червня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 2 грудня 2015 року,

встановила:

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 29 листопада 2005 року, укладеного між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є

ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_3, останній отримав кредит для ремонту та облаштування житла у розмірі 125 000 грн зі сплатою 20 % річних за користування кредитними коштами до 28 листопада 2025 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 29 листопада 2005 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Посилаючись на те, що 17 грудня 2012 року ПАТ «АКПІБ» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», а також на неналежне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, просило стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно 248 341,99 грн.

Заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 2 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 2 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інтонації, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності вимог.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 29 листопада 2005 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого є ПАТ «АКПІБ», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 125 000 грн і зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, зокрема, з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 28 листопада 2025 року.

29 листопада 2005 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до якого остання як поручитель зобов'язалася відповідати за виконання ОСОБА_3 обов'язків, які виникають на підставі вказаного вище кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2007 року задоволено позов Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку (закрите акціонерне товариство) та звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором, укладеним між банком та ОСОБА_3, яким є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, шляхом продажу банком предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, з метою погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором у розмірі 218 652,32 грн.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 9 жовтня 2008 року наведене вище рішення суду в частині встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки у сумі 145 100 грн скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про встановлення ціни продажу предмета іпотеки - вищевказаного житлового будинку з надвірними спорудами на підставі оцінки майна у сумі 291 177 грн, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Матеріали справи не містіть відомостей, чи виконувалось дане рішення.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 6 березня 2014 року визнано недійсним іпотечний договір, укладений

30 листопада 2005 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) та ОСОБА_3, на забезпечення виконання умов кредитного договору від 29 листопада

2005 року.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким до останнього перейшло право вимоги за вищезазначеним кредитним договором, таким чином ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статус нового кредитора за цим договором.

Пред'являючи у січні 2014 року даний позов, ТОВ «Кредитні ініціативи», на правах нового кредитора, просило стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 248 341,99 грн, яка утворилась станом на 1 січня 2014 року, про що надав розрахунок заборгованості (а. с 1-4, 16 т.1).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з п. 2.4 кредитного договору погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно відповідно до графіку (додаток № 1), який є невід'ємною частиною цього договору (а. с. 8-10 т.1).

Тобто повернення кредиту відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами.

З матеріалів справи вбачається, що постановляючи 25 березня

2015 року ухвалу про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зокрема мотивував тим, що судами не дано належної оцінки наданим позивачем розрахункам заборгованості (а. с. 16, 82), оскільки ці розрахунки не містять інформації по щомісячним платежам з 29 листопада 2005 року до 17 грудня 2012 року.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Пунктом 6.7кредитного договору строк позовної давності визначається сторонами тривалістю в десять років.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, із яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Не беручи до уваги наданий позивачем розрахунок та посилаючись на недоведеність позовних вимог, суд не врахував, що оформлюючи відступлення права вимоги (ст. ст. 513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первинного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Крім того, у рішенні не наведено, яким доказами він спростовується.

Ураховуючи викладене, ухвалені в справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи суди не встановили усіх обставин, необхідних для правильного застосування судом норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, що не дозволяє суду касаційної інстанції ухвалити нове рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області

від 2 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 2 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська