Справа №591/3103/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/435/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3 міської ради

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4, Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради до ОСОБА_3 міської ради, Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, третя особа: ОСОБА_3 міський голова ОСОБА_5, про визнання незаконним та скасування рішення комісії, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року позивачі ОСОБА_4 та Незалежна професійна спілка Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради звернулись до суду із указаним позовом, який в подальшому уточнили, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_4 працювала прибиральником службових приміщень загального відділу Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради. Рішенням ОСОБА_3 міської ради «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності» від 27 січня 2016 року за № 254-МР припинено шляхом ліквідації департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, а натомість утворено управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради, яке визнано стороною за усіма договорами, що були укладені з департаментом містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, та департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 міської ради рішенням комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради від 06 травня 2016 року, оформленим протоколом № 2, було звільнено позивачку з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у звязку з ліквідацією департаменту.

Посилаючись на те, що звільнення відбулось з порушенням закону, оскільки юридична особа, де працювала ОСОБА_4, була фактично реорганізована, однак з боку роботодавця не надходило жодних пропозицій про продовження роботи в новостворених структурних одиницях, а також на те, що роботодавець не повідомив профспілку, членом якої вона є, про проведення реорганізації та вивільнення її з роботи, що свідчить про грубе порушення її трудових прав та недодержання процедури звільнення з роботи, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати рішення комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради від 06 травня 2016 року про звільнення з роботи, поновити її на роботі в департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на попередній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 травня 2016 року по 16 листопада 2016 року в сумі 13851 грн. 95 коп., а також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 травня 2016 року по 02 червня 2016 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення комісії з ліквідації Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, оформлене протоколом № 2 від 06 травня 2016 року, в частині звільнення ОСОБА_4 з роботи з посади прибиральника службових приміщень загального відділу Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді прибиральника службових приміщень загального відділу Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 06 травня 2016 року.

Стягнуто з Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13851 грн. 95 коп., з утриманням із вказаної суми при її виплаті податків та інших обовязкових зборів і платежів.

Стягнуто з Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради на користь держави 1102 грн. 40 коп. судового збору.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено за необґрунтованістю вимог.

Вказане рішення суду відповідач ОСОБА_3 міська рада оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 міська рада, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що в Департаменті містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради відбулась реорганізація, з огляду на те, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 листопада 2016 року скасовано рішення судів попередніх інстанцій, в яких були встановлені вказані обставини. Також, на думку відповідача, вказаною ухвалою Вищого адміністративного суду України встановлено, що насправді Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради був ліквідований.

З урахуванням зазначеного, відповідач зазначає, що висновок суду про порушення процедури звільнення позивачки з роботи також є помилковим, так як їй належним чином було вручено попередження про звільнення разом з пропозицією щодо працевлаштування у новоствореному управлінні архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради на посаді прибиральника службових приміщень загального відділу, від якої вона відмовилась, отже, як вважає відповідач, при її звільненні були дотримані відповідні норми КЗпП України.

Крім того, відповідач зауважує, що відповідно до вимог ч.5 ст.111 ЦК України до компетенції ліквідаційної комісії входить, зокрема, і здійснення звільнення працівників юридичної особи, що припиняється. Отже, враховуючи, що ліквідаційна комісія є колегіальним органом, рішення якого приймаються більшістю голосів, тому звільнення ОСОБА_4 відбулось на підставі рішення, оформленого протоколом комісії від 06 травня 2016 року за № 2.

Відповідач в апеляційній скарзі також посилається і на те, що поновлюючи ОСОБА_4 на роботі в Департаменті містобудування та земельних відносин, суд першої інстанції порушив приписи ст.240-1 КЗпП України про те, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації установи, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязує ліквідаційну комісію або власника (уповноваженого органу, правонаступника) виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені ст.49-3 КЗпП України для вивільнюваних працівників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_7 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_4 з 02 вересня 2013 року працювала прибиральницею в управлінні містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, а з 08 лютого 2014 року була переведена на посаду прибиральниці службових приміщень загального відділу Департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (т.2, а.с.99-102).

Рішенням ОСОБА_3 міської ради від 27 січня 2016 року за № 254-МР з метою оптимізації роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради, раціонального використання матеріальних, фінансових та людських ресурсів було затверджено структуру апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради згідно з додатком № 1 до цього рішення та введено її в дію з 05 травня 2016 року, внаслідок чого були утворені нові структури апарату, а також припинені шляхом ліквідації, зокрема, і департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради (що мало статус юридичної особи), у зв`язку з чим утворено нові виконавчі органи ОСОБА_3 міської ради, в тому числі, департамент забезпечення ресурсних платежів ОСОБА_3 міської ради (з правом юридичної особи) та управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради (з правом юридичної особи) (т.1, а.с.226-228, 229-232, 233).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради з 19 лютого 2016 року перебуває у стані припинення, але працює комісія з ліквідації (реорганізації) виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, що була утворена вищевказаним рішенням. Крім того, у витягу містяться відомості про те, що особою, уповноваженою представляти вказану юридичну особу, був ОСОБА_8 голова комісії з припинення або ліквідатор, а з 16 грудня 2016 року такою особою є ОСОБА_9 (т.1, а.с.139-140, т.2, а.с.131-133).

У звязку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до рішення ОСОБА_3 міської ради від 27 січня 2016 року за № 254-МР голова комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради у листі від 04 березня 2016 року за № 257/06.01-20 попередив ОСОБА_4 про її наступне звільнення з 04 травня 2016 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у звязку зі скороченням посади, з чим вона була ознайомлена того ж дня, тобто 04 березня 2016 року, доказом чого є її підпис (т.1, а.с.221).

Крім того, 04 березня 2016 року міський голова у письмовій формі запропонував ОСОБА_4 вакантну посаду прибиральника службових приміщень загального відділу управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради, що вбачається з відповідної пропозиції, з якою позивачку було ознайомлено під підпис (т.1, а.с.203).

Окрім того, рішенням ОСОБА_3 міської ради від 04 травня 2016 року за № 735-МР з метою забезпечення трудових прав працівників департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також враховуючи необхідність підвищення ефективності роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради, рішення ОСОБА_3 міської ради від 27 січня 2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів ОСОБА_3 міської ради, їх загальної штатної чисельності» було викладено у новій редакції, яка фактично дублює попереднє рішення органу місцевого самоврядування щодо припинення шляхом ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради і утворення нових структурних підрозділів ОСОБА_3 міської ради та повязаних у звязку з цим організаційних заходів (т.2, а.с.3-6, 7-10, 11, 12, 13, 14-15, 16-17).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 міської ради від 04 травня 2016 року за № 735-МР рішенням комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради від 06 травня 2016 року, оформленим протоколом засідання комісії за № 2, того ж дня ОСОБА_4 була звільнена з посади прибиральника службових приміщень загального відділу департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради у звязку з ліквідацією департаменту (п.1 ст.40 КЗпП України) (т.1, а.с.13, 176-183, 204).

Частково задовольняючи позов в частині поновлення ОСОБА_4 на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивачки відбулось з порушенням вимог закону, тому її порушені права підлягають захисту.

При цьому, серед іншого, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції послався і на постанову Сумського районного суду Сумської області від 29 квітня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, якою вказане судове рішення було залишено без змін, як на обставини, які встановлені вказаними судовими рішеннями на користь позивачки, тому не доказуються при даному розгляді справи.

Однак, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 листопада 2016 року зазначені судові рішення були скасовані, тому вказівки про це, як зайві, мають бути виключені з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду.

В той же час, з іншими висновками суду стосовно того, що звільнення позивачки відбулось з порушенням трудового законодавства колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За положеннями статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу гарантовано, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У частинах першій і третій статті 49-2 КЗпП України йдеться про те, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В той же час, положеннями частин третьої та четвертої статті 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обовязки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обовязки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі, обовязок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У звязку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, зясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 січня 2016 року у справі № 810/1783/13-а.

На підставі наведених норм права та встановлених у справі обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що повної ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради не відбулось, оскільки функції департаменту фактично передані двом новоствореним юридичним особам: управлінню архітектури та містобудування і департаменту забезпечення ресурсних платежів, що вбачається з Положень про вказані структури.

До того ж, у рішенні ОСОБА_3 міської ради № 254-МР від 27 січня 2016 року (п.5) і аналогічному за № 735-МР від 04 травня 2016 року (п.7), йдеться про те, що управління архітектури та містобудування ОСОБА_3 міської ради з моменту його державної реєстрації в порядку зміни сторони у зобовязанні є стороною за усіма договорами, які укладені департаментом містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, та продовжують діяти на момент реєстрації, тобто, про правонаступництво цих функцій. І зазначеного вбачається, що ОСОБА_3 міська рада не відмовилась від функцій і завдань, які виконував департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, а фактично передала їх новоствореним виконавчим органам.

Крім того, обставини щодо того, що повної ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради фактично не відбулось, а функції останнього були передані двом новоствореним юридичним особам з правонаступництвом цих функцій встановлені судовим рішенням Вищого адміністративного суду України від 30 листопада 2016 року. І оскільки при розгляді даної справи бере участь та сама особа, щодо якої встановлені ці обставини, тобто департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України вказані обставини не доказуються при розгляді даної цивільної справи.

Отже, обовязком роботодавця мало бути не тільки вирішення майнових прав тієї юридичної особи, яка припиняється, а й працевлаштування позивачки.

В той же час, як правильно встановив суд першої інстанції, позивачці не пропонувалась робота в новоствореному управлінні архітектури та містобудування, а доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 пропонувалась вакантна посада одночасно з попередженням про звільнення, але вона добровільно відмовилась від тієї пропозиції, не заслуговують на увагу колегії суддів, з огляду на те, що новостворене управління на момент запропонування посади, тобто станом на 04 березня 2016 року, ще не існувало, так як запис про проведення його державної реєстрації був внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань тільки 04 травня 2016 року (т.1, а.с.133-134).

Таким чином, ураховуючи, що управління станом на 04 березня 2016 року ще не було створено, тому не існувало і відповідної посади, а запропонувати можливо тільки наявні посади, однак, запропонована позивачці посада не була в наявності. При цьому, наявність затвердженого майбутнього штату не впливає на факт відсутності самого нового управління архітектури та містобудування, а, відповідно, і вакантної посади.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення трудового права позивачки при її звільненні з посади прибиральника службових приміщень загального відділу департаменту містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради, у звязку з чим суд у передбачений законом спосіб захистив її право.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивачки на підставі рішення ліквідаційної комісії було проведено з дотриманням вимог ч.5 ст.111 ЦК України, з чим ніби то не погодився суд першої інстанції, також не свідчать про помилковість висновків суду щодо наявності підстав для поновлення позивачки на роботі, оскільки судом правильно встановлено, що її звільнення відбулось з порушенням законодавства про працю, хоча вказана вимога закону відповідно до ч.5 ст.111 ЦК України має дотримуватись.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 240-1 КЗпП України внаслідок того, що поновлення позивачки на попередній роботі неможливе у звязку з припиненням діяльності установи із-за її ліквідації, то колегія суддів звертає увагу на те, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як станом на день постановлення оскаржуваного рішення, так і станом на день розгляду даної справи апеляційним судом Департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради перебуває в процесі припинення, отже, його діяльність ще не припинена.

До доводів апеляційної скарги про те, що обставинами ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 листопада 2016 року встановлено, що департамент містобудування та земельних відносин ОСОБА_3 міської ради насправді був ліквідований колегія суддів відноситься критично, так як про вказане у зазначеному судовому рішенні не йдеться, а наголошується на тому, що з прийняттям ОСОБА_3 міською радою відповідних рішень лише розпочалась процедура реорганізації департаменту, так як питання про звільнення працівників у тій справі не розглядалось.

Відтак, дійшовши обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивачки та поновлення її на роботі, суд першої інстанції правильно вказав про наявність правових підстав для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, враховуючи також і те, що розмір такого стягнення відповідачем не оскаржується.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують і не містять посилань та такі порушення норм законодавства, що б могло бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення про часткове задоволення позову з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування в зазначеній частині колегія суддів не вбачає.

Однак, ураховуючи, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд послався на постанову Сумського районного суду Сумської області від 29 квітня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, як зайві, тому вказівку про це необхідно виключити з мотивувальної частини рішення суду від 25 січня 2017 року, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3; 309 ч.1 п.4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 міської ради задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2017 року в даній справі змінити.

Виключити з мотивувальної частини оскаржуваного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2017 року посилання на постанову Сумського районного суду від 29 квітня 2016 року у справі № 587/769/16-а та на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, якою залишено без змін вказане вище рішення Сумського районного суду, як зайві.

В решті оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -