АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/9281/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/297/К/17 суддя Ковтун Н.Г.
Категорія № 23 (I) Доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

29 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Євтодій К.С.,

за участю: представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди майна з викупом, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним, укладеного між сторонами договору оренди майна з викупом від 26.05.2011 року.

В обґрунтування позову зазначає, що 26.05.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди майна з викупом, пунктом 2.1 розділу 2 якого було передбачено, що орендодавець (відповідач) зобов'язується передати орендареві (позивачеві) в строкове платне володіння та користування майно, що визначено в цьому Договорі, а саме камеру сушильну марки СК-20, з наступним переходом прав власності на нього від орендодавця до орендаря, а орендар зобов'язується прийняти майно у строкове володіння та користування, а згодом і у власність, а також сплатити орендодавцеві платежі, передбачені цим договором. Згідно п. 2.2.2. Договору вартість майна становила 160 000 (сто шістдесят тисяч) гривень 00 коп., в тому числі початковий внесок 35 000,00 грн. та платежі на викуп майна у сумі 125 000,00 грн. (п. 2.4. Договору). Відповідно до п. 5.2.2. Договору орендні платежі за договором становлять 6 700 (шість тисяч сімсот) гривень 00 коп. за місяць. Строк дії договору передбачений п. 11.1. Договору, відповідно до якого Договір діє до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань. На виконання умов договору ОСОБА_1 була сплачена сума початкового внеску та орендних платежів у загальній сумі 43 000 (сорок три тисячі) гривень 00 коп., що підтверджується розписками. В свою чергу Відповідач передав позивачу майно - камеру сушильну марки СК - 20 згідно акту приймання-передачі майна від 26 травня 2011 року, що являється Додатком 1 до Договору, та яким було передбачено обов'язок відповідача відремонтувати та ввести в експлуатацію зазначену вище сушильну камеру протягом 30-ти діб з дня сплати ним початкового внеску в розмірі 35000 грн. (п. 2. 4. Договору) та гарантувати цикл сушки деревини протягом 7-9 діб.

Відповідно до п. 2.2.3. Договору майно камера сушильна марки СК - 20 потребує відновлювального ремонту.

Пунктом 3.3. Договору було визначено порядок передачі майна - камери сушильної - в оренду з викупом, згідно якого камера вважалась переданою в оренду з викупом з моменту підписання акту приймання-передачі.

За приписами пункту 5.1 розділу 5 Договору позивач, хоча і з запізненням, вніс відповідачеві попередню оплату в сумі 40000 грн. (до 06.08.2011 року), а надалі сплатив ще 3000 грн. (05.11.2011 року).

Експертним висновком № Э-266 від 29.11.2013 року експерта Торгівельно-промислової палати України було встановлена неможливість ідентифікувати камеру сушильну СК-20 як таку та неможливість її експлуатації за прямим призначенням. Проведення оцінки відповідності не являється можливим, так як не відомий виробник камери сушильної марки СК-20, маркування відсутнє, відсутній комплект документів згідно вимог Технічного регламенту низьковольтного електричного обладнання, не зазначено у відповідності із якими нормативними документами виготовлена камера.

Позивач зазначає, що на момент вчинення спірного правочину він помилявся щодо властивостей і якостей камери сушильної марки СК-20, оскільки відповідач ОСОБА_4, надавши бізнес план, переконав його у властивостях і якостях камери сушильної марки СК-20. Отже, до моменту надання експертного висновку, ОСОБА_1 не мав жодних припущень, що фактично купив не камеру сушильну марки СК-20 з відповідними якісними характеристиками, а взагалі не зрозумілий та не відомий предмет. Допущена позивачем помилка щодо фактичних обставин (якостей і властивостей камери сушильної марки СК-20) помилка з незалежних від нього причин має істотне значення, так як він позбавлений можливості використовувати за цільовим (прямим) призначенням сушильну камеру та отримувати дохід від такої експлуатації.

У зв'язку з викладеним, ОСОБА_1 просив визнати договір оренди майна з викупом від 26 травня 2011 року недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

В березні 2015 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про стягнення коштів за договором.

В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що на підставі Біржової угоди (договору) купівлі-продажу рухомого майна, укладеного 19.12.2006 року на Товарній біржі «Дніпроторгправозабезпечення» за № 12/1 з ВАТ «Завод Рудор», ОСОБА_4 набув у приватну власність камеру сушильну марки СК-20.

Після придбання камери СК-20 за період 2007-2008 роки ОСОБА_4 провів відновлювальні роботи (замінив стару металоконструкцію, корпус камери, електроустаткування, теплонагрівальне обладнання, опалювальне обладнання та інше) на загальну суму 210 000,00 грн. 26 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір оренди майна з викупом. ОСОБА_1 використовував камеру сушильну марки СК-20 в своїй підприємницькій діяльності та відповідно отримував дохід від використання камери сушильної марки СК-20 у розмірі, що навіть перевищує зазначений ОСОБА_4 дохід згідно наданого ОСОБА_1 бізнес плану. Протягом двох із половиною років претензій по роботі камери сушильної СК-20 у ОСОБА_1 не було. Але приїхавши подивитись на спірне майно, ОСОБА_4 побачив тільки корпус. Позицію ОСОБА_1 вважає незаконною, необгрунтованою, безпідставною, у звязку з яим, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 решту грошових коштів у розмірі 117000 грн., що складають залишок вартості майна, судові витрати покласти на ОСОБА_1

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди майна з викупом задоволено.

Визнано недійсним договір оренди майна з викупом від 26.05.2011 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_4на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду від 19 жовтня 2016 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди майна з викупом від 26.05.2011 року; задовольнити його (зустрічний) позов до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором в сумі 117000, які ОСОБА_1 не сплатив за придбану ним за договором від 26.05.2011 року сушильну камеру марки СК-20.

В обґрунтування зазначає, що судом при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не було враховано пропуск ним 3-річного строку позовної давності для звернення до суду, про яку заявлялося відповідачем.

Також вказує на те, що зі змісту рішення не вбачається, яку оцінку суд надав кожному доказу по справі, та яким доказам надав перевагу над іншими доказами. Так, вирішивши питання з визнанням недійсним оспорюваного договору, тим самим суд надав позивачу право вимагати стягнути з нього частково сплачені кошти в сумі 43000 грн., хоча це питання вже було остаточно вирішено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.06.2014 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.07.2014 року по справі 214/6726/13-ц , яким ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову до нього (ОСОБА_4) про стягнення попередньої оплати за спірним договором.

На думку апелянта, суд також не врахував того факту, що 26.05.2011 року між сторонами був складений акт приймання-передачі майна, який є Додатком №1 до договору від 26.05.2011 року, яким було передбачено обов'язок відремонтувати та ввести в експлуатацію вищевказану сушильну камеру протягом 30-ти діб з дня сплати ОСОБА_1 початкового внеску в розмірі 35000 грн. та гарантувати цикл сушки деревини протягом 7-9 днів. Той факт, що ОСОБА_1 сплачено більшу за обумовлену вище суму, а саме - 43000 грн. свідчить про здійснення відповідачем циклу сушки деревини в переданій сушильній камері марки СК-20.

Надаючи оцінку експертному дослідженню, №Є266 від 29.11.2013 року, суд повинен був врахувати, що співробітник торгівельно-промислової палати України ОСОБА_6 ніколи в житті не бачив сушильну камеру марки СК-20, не знає, як вона працює, та навіть не знає як вона вмикається (хоча зробив висновок, що оглянута ним камера є небезпечною).

Суд не надав жодної оцінки Біржовій угоді рухомого майна, укладеній 19.12.2011 року на товарній біржі «Дніпроторгправозабезпечення» за №12/1 між ним та ВАТ «Завод Рудор», в якій чітко зазначено, що ним (ОСОБА_4) придбано саме сушильну камеру марки СК-20 і саме це майно було передано ОСОБА_1

На думку відповідача, суд не звернув уваги на умисні дії ОСОБА_1 по невиконанню умов договору від 26.05.2011 року в частині ухилення від сплати коштів в сумі 117000 грн. лише з метою уникнення подальших витрат.

А також, ухвалюючи судове рішення, суд повинен був врахувати, що позивач не лише не виконав умови договору, він фактично знищив сушильну камеру марки СК-20.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає рішення суду від 19.10.2016 року законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 26 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди майна з викупом, згідно якого відповідач зобов'язався передати позивачеві в строкове платне володіння та користування камеру сушильну марки СК-20 з наступним переходом прав власності на неї від відповідача до позивача, а позивач зобов'язався прийняти камеру у строкове володіння та користування, а згодом і у власність, а також сплатити відповідачеві платежі, передбачені цим договором.

Строк оренди згідно п.4.1 договору - 24 місяці з моменту прийняття майна, що передається з викупом за актом приймання-передачі та може бути продовжений за згодою сторін.

Пунком 2.1 розділу 2 договору встановлено, що орендодавець (ОСОБА_4) зобов'язується передати орендареві (ОСОБА_1) в строкове платне володіння та користування майно, з наступним переходом права власності на нього від орендодавця до орендаря, а орендар зобов'язується прийняти майна у строкове володіння та користування, а згодом у власність, а також сплатити орендареві платежі, передбачені цим договором.

Предмет оренди: камера сушильна марки СК-20, з початковою вартістю - 160 000 грн.

Відповідно до п.5.1 розділу 5 договору передбачено, що орендар зобов'язується до 30.06.2011 року сплатити орендодавцю початковий внесок у сумі 35 000 грн. та своєчасно сплачувати орендні платежі.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що при укладанні договору оренди майна з викупом, він помилився із мотивами укладення цього договору щодо властивостей і якостей сушильної камери, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди майна з викупом, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем обставини помилки було ним доведені в повному обсязі, оскільки на момент укладення правочину, позивач, як орендар, помилявся щодо властивостей сушильної камери СК-20.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди майна з викупом має бути визнаний недійсним, тому відсутні правові підстави для стягнення коштів за цим договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статтей 203 і 759 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-202цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись для всіх судів України.

Розглядаючи по суті даний спір, суд першої інстанції вірно встановив та з'ясував обставини справи, дав належу оцінку доводам позивача та відповідача, що призвело до вірного вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до експертного висновку № Э-266 від 29 листопада 2013 року встановлено, що: 1) ідентифікувати пред'явлене майно як камеру сушильну марки СК-20 (згідно договору оренди майна з викупом від 26.05.2011 року) не можливо у зв'язку з тим, що відсутні маркувальна табличка та паспорт якості, у яких вказано інформацію про виробника, технічні дані про виріб, заводський номер, дата випуску, у відповідності з яким нормативним документом виготовлена продукція; 2) відсутній національний знак відповідності, який повинен бути нанесений згідно п. 7 Технічного регламенту низьковольтного електричного обладнання, відсутнє комерційне (фірмове) найменування або торгова марка, яке повинно бути зазначене згідно п. 2 Технічного регламенту низьковольтного електричного обладнання, захисне заземлення встановлене з порушенням вимог Правил улаштування електроустановок, відсутня експлуатаційна документація, не нанесене маркування; 3) експлуатація перевіреного майна (згідно договору оренди майна з викупом від 26.05.11 року) - камери сушильної марки СК-20 за прямим призначенням не видається можливим, оскільки не виконані вимоги Технічного регламенту низьковольтного електричного обладнання, п. 7 «перед введенням в обіг на електрообладнання повинен бути нанесений національний знак відповідності, який підтверджує відповідність електрообладнання вимогам цього Технічного регламенту, включаючи виконання процедури оцінки відповідності (внутрішній контроль виробництва)». Проведення процедури оцінки відповідності неможливе, оскільки виробник камери сушильної не встановлений, маркування на сушильній камері відсутнє, не надано комплект документів згідно вимог «Технічного регламенту низьковольтного електричного обладнання», не вказано у відповідності до яких нормативних документів виготовлена камера (а.с. 21 - 31).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені позивачем обставини помилки було ним доведено в повному обсязі, оскільки на момент укладення правочину, позивач як орендар помилявся щодо властивостей сушильної камери СК-20, які, як вбачається з висновку експерта, значно знижують її цінність та можливість використання орендарем за цільовим призначенням.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції не було враховано пропуск позивачем 3-річного строку позовної давності для звернення до суду, про яку заявлялося відповідачем колегією суддів до уваги не беруться, оскільки, згідно положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто перебіг позовної давності розпочинається не від дня здійснення певної дії (як то дата укладення договору) чи бездіяльності, а від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або інтересу.

В даному випадку позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права 29.11.2013 року при отриманні експертного висновку № Э-266, згідно якого було встановлено, що за оспорюваним договором оренди він отримав не сушильну камеру СК-20, а майно, яке неможливо ідентифікувати.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не було пропущено процесуального строку для звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що зі змісту рішення не вбачається, яку оцінку суд надав кожному доказу по справі, та яким доказам надав перевагу над іншими доказами. Так, вирішивши питання з визнанням недійсним оспорюваного договору, тим самим суд надав позивачу право вимагати стягнути з нього частково сплачені кошти в сумі 43000 грн., хоча це питання вже було остаточно вирішено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.06.2014 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.07.2014 року по справі 214/6726/13-ц , яким ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову до нього (ОСОБА_4) про стягнення попередньої оплати за спірним договором не приймаються до уваги колегією суддів з огляду на наступне.

Так, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2014 року у справі №214/6726/13-ц відмовлено в задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення попередньої оплати за договором купівлі-продажу та процентів за користування грошовими коштами (а.с. 17).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2014 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 03 червня 2014 року змінене в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення попередньої оплати за договором купівлі-продажу (оренди майна з викупом) (а.с.18 - 20).

Як вбачається із тексту рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2014 року, змінюючи мотиви суду першої інстанції стосовно відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про передчасність звернення ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором оренди, оскільки стягнення цих коштів можливе лише у разі розірвання договору в добровільному чи судовому порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні суду першої інстанції не вбачається, яку оцінку суд надав кожному доказу по справі, та яким доказам надав перевагу над іншими доказами, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з їх оцінкою судом першої інстанції, в той час як згідно ст. 212 ЦПК України право оцінки доказів належить суду.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував того факту, що 26.05.2011 року між сторонами був складений акт приймання-передачі майна, який є Додатком №1 до договору від 26.05.2011 року, яким було передбачено обов'язок відремонтувати та ввести в експлуатацію вищевказану сушильну камеру протягом 30-ти діб з дня сплати ОСОБА_1 початкового внеску в розмірі 35000 грн. та гарантувати цикл сушки деревини протягом 7-9 днів. Той факт, що ОСОБА_1 сплачено більшу за обумовлену вище суму, а саме - 43000 грн. свідчить про здійснення відповідачем циклу сушки деревини в переданій сушильній камері марки СК-20, оскілки вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгодою з їх оцінкою судом першої інстанції.

Так, ОСОБА_4 безпідставно вказує, що наявність Акту приймання-передачі майна від 06.08.2011 року, який є додатком №1 до Договору оренди майна з викупом від 26.05.2011 року та сплата ОСОБА_1 більше ніж 35000 грн. фактично світить що предметом Договору оренди майна з викупом від 26.05.2011 року є саме камера сушильна марки СК-20, а не будь який інший предмет, яка згідно експертного висновку № Э-266 від 29 листопада 2013 року не підлягає ідентифікуванню.

Доводи апеляційної скарги про те, що надаючи оцінку експертному дослідженню, №Є266 від 29.11.2013 року, суд повинен був врахувати, що співробітник торгівельно-промислової палати України ОСОБА_6 ніколи в житті не бачив сушильну камеру марки СК-20, не знає, як вона працює, та навіть не знає як вона вмикається (хоча зробив висновок, що оглянута ним камера є небезпечною) не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки, відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, ОСОБА_4 не було надано жодних доказів, які б спростували зроблені експертом ОСОБА_6 висновки в експертному висновку № № Э-266 від 29 листопада 2013 року.

Вище наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що позивач не лише не виконав умови договору, він фактично знищив сушильну камеру марки СК-20.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав жодної оцінки Біржовій угоді рухомого майна, укладеній 19.12.2011 року на товарній біржі «Дніпроторгправозабезпечення» за №12/1 між ним та ВАТ «Завод Рудор», в якій чітко зазначено, що ним (ОСОБА_4) придбано саме сушильну камеру марки СК-20 і саме це майно було передано ОСОБА_1 колегією суддів на приймаються до уваги, оскільки Біржова угода рухомого майна, укладена 19.12.2011 року, не надає можливості ідентифікувати куплений предмет ОСОБА_4 як сушильну камеру марки СК-20. Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4, ні на момент укладення договору оренди майна з викупом, ні під час розгляду справи судом першої інстанції, не було надано будь-якої технічної документації на підтвердження того, що він придбав саме камеру сушильну № СК-20, яку в подальшому власними силами відремонтував, удосконалив та модернізував задля можливості її експлуатації за цільовим призначенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на умисні дії ОСОБА_1 по невиконанню умов договору від 26.05.2011 року в частині ухилення від сплати коштів в сумі 117000 грн. лише з метою уникнення подальших витрат колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки та доказів та незгодою з їх оцінкою судом першої інстанції, в той час як згідно ст.. 212 ЦПК України право оцінки доказів належить суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем надано докази на підтвердження підстав того, що він помилився щодо властивостей сушильної камери СК-20.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду повинно бути залишено без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: