Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 331/5277/16Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Пр. № 22-ц/778/911/17Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання зареєструватися за певною адресою

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Департамента реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Комунального підприємства «Наше місто» (надалі - КП «Наше місто»), треті особи: Департамент житлово-комунального господарства Запорізької міської ради (надалі ДЖКГ ЗМР»), Комунальне підприємство «Основаніє» (надалі КП «Основаніє») про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання особи, визнання незаконним оформлення особового рахунку

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

-визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 129 в будинку 8-А по вул. Українській в м. Запоріжжя,

-зобовязати ОСОБА_2 зареєструватись за адресою вул. Ентузіастів 18/16.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, який у подальшому уточнила (а.с.79-80) та в якому просила:

-визнати незаконними та протиправними дії ОСОБА_4 щодо чинення перешкод у користуванні ОСОБА_2 квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1;

-визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт: серія СТ №037185, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.2008 р.) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2,

-виселити останнього без надання іншого житлового приміщення;

-визнати незаконною реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт: серія СТ №037185, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.2008р.) за адресою: АДРЕСА_3;

- зобовязати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ОСОБА_2 скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт: серія СТ №037185, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.2008р.) за адресою: АДРЕСА_3;

-визнати незаконними дії КП «Основаніє» щодо переоформлення особового рахунку ОСОБА_5 на ОСОБА_4;

- зобовязати КП «Наше місто» здійснити переоформлення особового рахунку ОСОБА_5 на ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року (а.с. 111-121) у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Всі особи, які беруть участь у справі, у тому числі ОСОБА_4, із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім ОСОБА_2

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 125-127) просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги зустрічного позову задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 131), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.132).

ОСОБА_4 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а.с. 157-159).

У судовому засіданні 09 березня 2017 року апеляційним судом було розпочато розгляд цієї справи по суті (а.с. 164-166): заслухано доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, у розгляді цієї справи апеляційним судом оголошено перерву до 28 березня 2017 року в порядку задоволення клопотання представників сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - щодо надання їх доверителям часу для можливого врегулювання спору мировим шляхом.

21 березня 2017 року на адресу апеляційного суду через канцелярію надійшли матеріали сторін з приводу спроби сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 врегулювати спір мировим шляхом (а.с. 171-177).

У судове засідання 28 березня 2017 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи (а.с.167-170) всі особи, які беруть участь у справі, не зявились, окрім ОСОБА_2, її представника за довіреністю (а.с. 128) ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 за довіреністю (а.с. 161) ОСОБА_6, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, які у тому числі на запитання колегії суддів зазначали, що примирення сторін не відбулося, ОСОБА_2 наполягає на своїй апеляційній скарзі у цій справі, крім того, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 також на запитання колегії суддів апеляційного суду додатково раніше зазначав, що позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення у спірну квартиру у цій справі не заявлялись, оскільки це є недоцільним; ОСОБА_2 на підставі рішення апеляційного суду від 24.12.2013 року у подальшому на підставі виконавчого листа повторно не вселялась, оскільки у неї неприязнені відносини із онуком та невісткою, які мешкають у цій квартирі, вона із ними разом в одній квартирі жити не бажає; виселити онука ОСОБА_4 із спірної квартири у цій справі слід з підстав ст. 116 ЖК УРСР через неможливість спільного проживання із ним його бабусі - ОСОБА_2; визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою треба, щоб ОСОБА_2 мала можливість зняти останнього з реєстрації за адресою спірної квартири за рішенням суду в силу вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким чином бабуся ОСОБА_2 «не давала згоди» на переоформлення особового рахунку у спірній квартирі з імя померлого 24.05.2009 року її чоловіка ОСОБА_5 на онука ОСОБА_4 (не підписувала заяви чи на заяві не її підпис, чи приймалось якесь з цього приводу розпорядження (рішення) голови Районної адміністрації Запорізької міської ради за місцезнаходженням квартири, йому не відоме, для зясування цих обставин у суді першої інстанції будь-які клопотання ним та ОСОБА_2 не заявлялись і не заявляються зараз в апеляційному суді, ОСОБА_2 не подавала КП «Наше місто» заяви про зміну договору найму та відкриття особового рахунку по спірній квартирі саме на її імя, оскільки вважала, що це можна зробити за рішенням суду примусово шляхом задоволення її позовних вимог у цій справі, що також підтвердив у судовому засіданні 09 березня 2017 року представник КП «Наше місто», перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10, 11, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та неналежності обраного ОСОБА_2 способу захисту її прав у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції в оскаржуємій частині рішення є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи у цій частині позовних вимог.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на час розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_4 (онук) та ОСОБА_2 (бабуся).

Особовий рахунок відкрито на імя ОСОБА_4 Фактично у цій квартирі мешкають ОСОБА_4 та мати останнього ОСОБА_7 Спірна квартира не приватизована.

ОСОБА_2 було вселено у спірну квартиру на підставі рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі ЄУН № 331/1979/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та КП «Основаніє» про вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи А.О., КП «Основаніє» про визнання права користування житловим приміщенням й визнання особи як такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 25-27).

В силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній… справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Однак, ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, причиною непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі АДРЕСА_4 після 24.12.2013 року є її власна ініціатива, з родичами спілкуватись вона немає бажання, що підтверджується поясненнями ОСОБА_2, даними останньою слідчому Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_8, та викладеними останнім в його постанові про закриття кримінального провадження №0000105 від 08.01.2014 року (а.с. 8) у звязку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення від 16.01.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за заявою ОСОБА_4 про те, що 24.12.2013 року після засідання в апеляційному суді безвісті зникла його бабуся ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3

Належні, допустимі докази скасування вищезазначеної постанови слідчого станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції у цій справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію ОСОБА_2, висловлену нею в її зустрічному позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Згідно із ст. 3 ч. 1 ЦПК України ОСОБА_2 мала право на звернення до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом до ОСОБА_4, якщо вважала що останнім порушуються, не визнаються або оспорюються будь-які її права на вищезазначену квартиру АДРЕСА_4.

В силу вимог ст. 20 ЦК України ОСОБА_2 здійснює право на захист на свій розсуд. ОСОБА_2, як зустрічному позивачу, належить виключне право обирати спосіб захисту її прав.

Однак, в силу вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права …фізичних осіб… у спосіб, визначений законами України.

Обраний ОСОБА_2 у цій справі спосіб захисту її прав на вищезазначену квартиру суд першої інстанції правильно вважав неналежним.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено та підтверджено належними, допустимими доказами у цій справі, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з власної ініціативи через її небажання мешкати у цій квартирі разом із родичами - онуком ОСОБА_4 та матірю останнього ОСОБА_7

Хоча ОСОБА_2 має реальну можливість повторно вселитись у цю квартиру як у добровільному порядку (оскільки наявність перешкод ОСОБА_4 з приводу цього у цій справі у суді першої інстанції з боку ОСОБА_2 належними, допустимими доказами не доведена), так й у примусовому порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» в порядку виконання рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі ЄУН № 331/1979/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та КП «Основаніє» про вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи А.О., КП «Основаніє» про визнання права користування житловим приміщенням й визнання особи як такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 25-27).

Суд першої інстанції правильно вважав при вищевикладених обставинах, що чинним цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту свого права як визнання незаконними та протиправними дій відповідача, щодо вчинення ним перешкод у користуванні житловим приміщенням особою, яка вселена у вказане приміщення на підставі рішення суду.

Реєстрація місця проживання онука ОСОБА_4 у вищезазначеній спірній квартирі АДРЕСА_4 є похідною від права ОСОБА_4 на користування вищезазначеною квартирою, яке було у тому числі встановлено вищезазначеним рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі ЄУН № 331/1979/13-ц (а.с. 25-27).

Цим рішенням апеляційного суду, яке було залишено без змін касаційним судом ухвалою від 09.04.2014 року (а.с. 37-38), було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, не у звязку із тим, що він був неналежним позивачем, оскільки не мав права на користування вищезазначеною спірною квартирою.

А зовсім з інших підстав: що власна квартира онука ОСОБА_4 (№ 78 по вул. Українська, 8-а у м. Запоріжжя), до якої ОСОБА_2 поселилась на проживання із чоловіком, не була постійним її місцем проживання, вона ніколи не відмовлялася від спірної квартири (№ 129 по вул. Українська, 8-а у м. Запоріжжя) і про це свідчить її постійна реєстрація за спірною адресою. Переїзд був зумовлений домовленістю всіх дорослих членів сімї щодо зручностей використання житлових приміщень для житлово-побутових потреб.

В силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній… справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Навпаки, вищезазначеним рішенням апеляційного суду від 24.12.2013 року в іншій цивільній справі за участю у тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було встановлено, що у лютому 2001 року ОСОБА_4 набув право користування житловим приміщенням у вигляді спірної квартири АДРЕСА_5 за згодою всіх членів сімї, які проживали в спірній квартирі на час поселення.

На той час у спірній квартирі мешкали: ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_5, їх син ОСОБА_9, дружина сина - ОСОБА_7

У червні 2001 р. для десятирічного ОСОБА_4 була придбана у особисту власність окрема квартира АДРЕСА_6.

У спірній трьохкімнатній квартирі залишились проживати ОСОБА_9, його дружина ОСОБА_7 та малолітній ОСОБА_4

ОСОБА_5 помер 24.05.2009 р. (а.с. 21), ОСОБА_9 пішов з життя 18.01.2013 р.(а.с.22).

Реєстрація права користування ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_5 може бути скасована в силу вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» у позасудовому порядку на підставі рішення суду про позбавлення права ОСОБА_4 користування житловим приміщенням у вигляді вищезазначеної спірної квартири або про виселення ОСОБА_4 з останньої.

Однак, судом першої інстанції правильно не встановлено у цій справі підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою № 129 по вул. Українська, 8-а у м. Запоріжжя, а, відповідно, відсутні також підстави для виселення останнього, а також скасування його реєстрації у цій квартирі.

Тим більше з підстав ст. 116 ЖК УРСР через неможливість спільного проживання із ним його бабусі - ОСОБА_2, оскільки з цих підстав у суді першої інстанції зустрічний позов ОСОБА_2 не заявлявся.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 у цій справі про визнання незаконними дій третьої особи у цій справі КП «Основаніє» щодо переоформлення особового рахунку ОСОБА_5 на ОСОБА_4 та зобовязання КП «Наше місто» здійснити переоформлення особового рахунку ОСОБА_5 на ОСОБА_2 також є неналежним способом захисту прав ОСОБА_2 у цій справі.

Оскільки, чинним законодавством передбачений певний порядок для переоформлення особового рахунку по квартирі на іншу особу.

Так, переоформлення особового рахунку є лише наслідком зміни в установленому законом порядку, передбаченому ст. 106 ЖК УРСР, договору найму житлового приміщення у вигляді вищезазначеної квартири та не може бути предметом самостійної позовної вимоги ОСОБА_2 у цій справі.

Тим більш, не можна у судовому порядку рішенням суду зобовязувати КП «Наше місто» здійснити це.

ОСОБА_2 у цій справі у своєму зустрічному позові взагалі не заявляла позовних вимог про зміну договору найму житлового приміщення у вигляді вищезазначеної квартири та вони судом першої інстанції не розглядались, та, відповідно, не можуть бути предметом апеляційного перегляду апеляційним судом у цій справі.

Так, в силу вимог ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції у цій справі доказів того, що вона взагалі зверталась із відповідною заявою для вирішення цього питання до КП «Основаніє» (правонаступник - КП «Наше місто») у позасудовому порядку.

Визнання відповідачами Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, КП «Наше місто» зустрічного позову ОСОБА_2 в частині зобовязання за рішенням суду у цій справі переоформлення особового рахунку з ОСОБА_5 на ОСОБА_2 суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги у цій справі при вирішенні зазначених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права ОСОБА_4, якій позов ОСОБА_2 не визнав у суді першої інстанції у повному обсязі.

В силу вимог ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що в обґрунтування своєї позиції відповідачі Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради та КП «Наше місто» зазначали, що при переоформлені особового рахунку з померлого ОСОБА_5 на його онука ОСОБА_4 було допущено «помилку», тобто не отримано згоду ОСОБА_2

Однак, при цьому, ОСОБА_2 у своєму зустрічному позові, навпаки, стверджувала, що у КП «Основаніє» їй пояснили, що переоформлення особового рахунку на її онука ОСОБА_4 було здійснено, начебто, за її особистої письмової заяви (згоди).

А ні ОСОБА_2, наполягаючи на тому, що переоформлення особового рахунку на її онука ОСОБА_4 було здійснено з порушенням, а ні відповідачі Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, КП «Наше місто», визнаючи зустрічний позов ОСОБА_2 в цієї частині позовних вимог, не надали суду першої інстанції жодного письмового доказу на підтвердження своєї позиції, а тому суд першої інстанції правильно вважав їх заяви з цього приводу голослівними.

Встановлено, що зміна договору найму житлового приміщення у вигляді вищезазначеної спірної квартири з померлого ОСОБА_5 на його онука ОСОБА_4 відбувалась у позасудовому порядку.

Оскільки, належні, допустимі докази цього у матеріалах цієї справи відсутні.

Для цієї процедури чинним законодавством передбачений певний порядок та у тому числі згода власника будинку Запорізької міської ради, в якому перебуває спірна квартира, у вигляді відповідного розпорядження (рішення) голови Районної адміністрації Запорізької міської ради за місцезнаходженням квартири, у даному випадку це розпорядження (рішення) голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому (Олександрівському) району м. Запоріжжя, яке мало прийматись на підставі відповідної заяви особи, яка хотіла, щоб її визнали наймачем, у даному випадку ОСОБА_4, погодженої із всіма повнолітніми зареєстрованими у цій квартирі особами, у даному випадку ОСОБА_2, справжність підпису якої мало бути посвідчено відповідним працівником реєстраційної служби КП «Основаніє» (правонаступник КП «Наше місто»).

Однак, ОСОБА_2 у цій справі не заявляла будь-яких зустрічних позовних вимог про визнання будь-якого розпорядження (рішення) голови Районної адміністрації Запорізької міської ради за місцезнаходженням квартири з приводу зміни договору найму спірної квартири у вищезазначений спосіб, на її думку, без її згоди, та не залучала до участі у цій справі в якості відповідача власника будинку чи його вищезазначений виконавчий орган.

При вищевикладених обставинах, зазначені позовні вимоги ОСОБА_2 не розглядались у цій справі судом першої інстанції, та не можуть бути предметом апеляційного перегляду апеляційним судом.

Однак, це не позбавляє ОСОБА_2 права у подальшому заявляти такі вимоги у суді окремо від цієї справи.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, розяснював право осіб, які беруть участь у справі, заявити в апеляційному суді будь-які клопотання або надати докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України.

Оскільки, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Однак, особи, які беруть участь у справі, у тому числі ОСОБА_2 та її представник будь-яких клопотань перед апеляційним судом не заявляли; докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному зясуванню обставин в межах заявленого зустрічного позову ОСОБА_2, розглянув дану справу в межах зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених зустрічних позовних вимог на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги у цій справі показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, оскільки у даному випадку належними, допустимими доказами в обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі могли бути лише відповідні письмові докази (ст. 64 ЦПК України), що містять відомості про обставини, що мають значення для справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Деякі помилкові додаткові посилання суду першої інстанції в рішенні суду в оскаржуємій частині не призвели до неправильного вирішення справи по суті судом першої інстанції в межах зустрічного позову ОСОБА_2, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни останнього апеляційним судом у цій частині.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції взагалі та зокрема із розглядом зустрічного позову ОСОБА_2, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування в оскаржуємій частині рішення суду першої інстанції або ж його зміни. В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2 (посвідчення, копія а.с. 19 звор.) була звільнена в силу вимог Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2016 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_14ОСОБА_15