Справа №173/1978/15-ц
Провадження №2/173/11/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шевченко О.Ю.

секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та повернення земельної ділянки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та повернення земельної ділянки. в обґрунтування позову, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.42-44) зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 1994 року позивач є власником жилого будинку з господарчими спорудами в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. 18 липня 1999 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,8129 га. В 2000 році її сусід, ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці позивача. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 11 травня 2006 року було встановлено сервітут для обслуговування земельної ділянки та домоволодіння ОСОБА_4, а саме частина земельної ділянки довжиною 64 м та шириною 4,5 м. Але сервітут не було зареєстровано. Також між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про встановлення сервітуту для забезпечення обслуговування земельної ділянки ОСОБА_4, для проїзду на велосипеді та транспортному засобі по наявному шляху. Строк дії сервітуту закінчився 1 січня 2011 року. В 2015 році ОСОБА_4 передав свій будинок у користування іншим особам, а пізніше позивач дізналася, що він продав будинок ОСОБА_3 ОСОБА_3 продовжував користуватися земельною ділянкою безпідставно, оскільки строк дії сервітуту закінчився. На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по вул..Центральна, 3 в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та зобовязати ОСОБА_3 повернути їй земельну ділянку довжиною 64 м. та шириною 4,5 м, якою він користується незаконно.

До початку розгляду справи по суті відповідачем, ОСОБА_3, подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту. В обґрунтування позову зазначено, що 8 жовтня 2015 року він придбав будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: вул..Центральна, 5 в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Також йому було відомо, що за позовом колишнього власника будинку, ОСОБА_4, було встановлено земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_1, по видимій дорозі довжиною 64 м та шириною 4, 5 м. Проте ОСОБА_3 згодом дізнався, що сервітут не було зареєстровано. Зараз ОСОБА_1 не надає можливості користуватися цією земельною ділянкою, чим чинить перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, оскільки іншого шляху для проїзду автотранспортом до домоволодіння не має. На підставі вищевикладеного ОСОБА_3 просив суд встановити земельний сервітут на земельну ділянку, власником якої є ОСОБА_1, для обслуговування земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_3 по видимій дорозі довжиною 64 м та шириною 4,5 м та зобовязати ОСОБА_1 укласти з ОСОБА_3 договір про встановлення земельного сервітуту та усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 цією земельною ділянкою.

В судовому засіданні позивач та її представник первісний позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені вимоги.

Позивач суду пояснила, що колишній власник користувався цією дорогою дуже рідко, тому їй це не заважало. Зараз відповідач та інші особи постійно користуються проїздом через її земельну ділянку, в них дуже багато техніки, автомобілів, вони їздять і вдень і вночі, що дуже заважає їй. Вона надала свою земельну ділянку для користування колишньому сусіду, ОСОБА_4, на добросусідських засадах. Зараз вона не бажає, щоб ОСОБА_3 користувався її земельною ділянкою. Окрім того він має можливість проїзду іншим шляхом. Окрім того, у відповідача багато свійських птахів та тварин, вулики з бджолами, які їй дуже заважають. Просила суд, щоб їй повернули її земельну ділянку.

Представник позивача в судовому засіданні позов також підтримала та суду пояснила, що сервітут не було встановлено раніше, оскільки його не було зареєстровано відповідно до чинного законодавства, а частину своєї земельної ділянки ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 на добросусідських відносинах. Зараз відповідач користується частиною земельної ділянки позивача без будь-яких правових підстав, він не пропонував їй будь-які умови використання цієї земельної ділянки, не пропонував плату за неї. Також відповідач має можливість користуватися іншим підїздом до власної земельної ділянки. Просила суд первісний позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали та просили суд задовольнити заявлені вимоги. Відповідач суду пояснив, що він придбав в 2015 році будинок з земельною ділянкою за адресою: вул..Центральна, 5, с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. До його земельної ділянки є єдиний шлях проїзду по дорозі через земельну ділянку ОСОБА_1, інших альтернативних проїздів не має, оскільки з іншого боку земельної ділянки знаходиться рів для відводу паводкових вод. Ця дорога потрібна йому для проїзду на автотранспорті до власної земельної ділянки, в тому числі технікою для її обробки. Будь-які умови користування земельною ділянкою ОСОБА_1 він не пропонував, оскільки вона взагалі категорично проти того, щоб він користувався цією дорогою.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

30 вересня 1994 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування набула у власність житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.7-8). 26 липня 1999 року ОСОБА_1 було видано державний акт на право приватної власності на землю І-ДП № 075253 на земельну ділянку в с.Миколаївка Водянської сільської ради загальною площею 0, 8129 га: 0, 25 га для обслуговування житлового будинку та 0,5629 га для ведення підсобного господарства (а.с.15).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року було встановлено сервітут на земельну ділянку, власником якої є ОСОБА_1, для обслуговування земельної ділянки та будівель, що на ній знаходяться, власником якої є ОСОБА_4 по видимій дорозі довжиною 64 метри та шириною 4,5 метри. Рішення набрало законної сили 22 травня 2006 року (а.с.18). Також між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про встановлення земельного сервітуту земельною ділянкою, власником якої є ОСОБА_1, для обслуговування земельної ділянки, житлового будинку та господарських споруд з правом проходу, проїзду на велосипеді та на транспортному засобі на наявному шляху, власником якої є ОСОБА_4 (а.с.12-14).

8 жовтня 2015 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: вул.. Центральна, 5 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.51-52). Право власності на житловий будинок та земельні ділянки за вказаною адресою зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.35-37).

На час розгляду справи встановлено, що домоволодіння та земельна ділянка ОСОБА_1 знаходяться за адресою: вул.. Центральна, 3 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а домоволодіння та земельна ділянка відповідача - за адресою: вул.. Центральна, 5 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник спір щодо користування частиною земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 для проїзду на транспорті до земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_3, що і є предметом позову.

До правовідносин, що виникли застосовуються положення Земельного кодексу України.

Згідно зі ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 100 Земельного кодексу України земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку ( в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин в 2006 році).

Встановлено, що право земельного сервітуту на підставі рішення суду від 11 травня 2006 року та на підставі договору про встановлення земельного сервітут не було зареєстровано, що в судовому засіданні визнали сторони та підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 46806691 від 3 листопада 2015 року (а.с.37) та листом Управління Держгеокадастру у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року (а.с.66).

У звязку з чим суд приходить до висновку, що право земельного сервітуту у відповідності до положень Земельного кодексу України у ОСОБА_4 не виникло та воно не могло перейти до ОСОБА_3, як нового власника земельної ділянки.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року було встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 По межі їхніх земельних ділянок проходить дорога, якою користувалися ще батьки ОСОБА_4 та він продовжує нею користуватися для проїзду до своєї земельної ділянки. Суд встановив, що цією дорогою сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, користувалися з моменту побудови будинків, а також було встановлено, що альтернативного проїзду до земельної ділянки ОСОБА_4, в тому числі з центральної дороги, встановити неможливо.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У звязку з чим суд приходить до висновку, що тривалий час, ще до отримання ОСОБА_1 державного акту на право приватної власності на землю в 1999 році, тобто не менше 20 років, існує проїзд через земельну ділянку ОСОБА_1 до домоволодіння за адресою по вул..Центральна, 5 с. Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, власником якої на час розгляду справи судом є ОСОБА_3 Ці обставини підтверджуються актом обстеження земельної ділянки від 4 вересня 2015 року (а.с.55)

Відповідач, в свою чергу, продовжує користуватися цією ж дорогою, в тих самих межах, тобто дорогою довжиною 64 м та шириною 4,5 м, та використовує її за цільовим призначенням, тобто для проходу та проїзду на транспорті до власної земельної ділянки. Ці обставини підтверджуються актом обстеження земельної ділянки від 19 лютого 2016 року (а.с.89-91) та висновком № 79/17 експертного земельно-технічного дослідження від 13 березня 2017 року (а.с.178-209). Суд вважає зазначені докази належними та допустимими, а тому не приймати їх до уваги підстав не має. Доводи представника позивача про те, що висновок експерта, наданий відповідачем, є неналежним доказом та йому потрібно було звернутися до суду з клопотанням про призначення експертизи, суд не приймає до уваги, оскільки суд за клопотанням представника позивача ухвалою від 24 лютого 2016 року призначав експертизу, проведення якої було доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз (а.с.95-97), проте експертизу не було проведено у звязку з тим, що позивач не оплатила рахунок за проведення експертизи (а.с.104). Тобто позивач мала можливість надати суду свої докази, в тому числі висновок експерта.

Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин позивачем та її представником суду надано не було.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення різних видів земельних сервітутів, зокрема, право проходу та проїзду на велосипеді та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Відповідно до ч. 4 ст. 98 Земельного кодексу України земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Під час вирішення питання про встановлення сервітуту суд повинен зясувати можливість альтернативного проїзду до земельної ділянки особи, яка просить встановити їй земельний сервітут.

Як зазначалося раніше, рішенням суду від 11 травня 2006 року було встановлено відсутність альтернативного проїзду до земельної ділянки колишнього власника земельної ділянки, ОСОБА_4 До таких самих висновків дійшла комісія Водянської сільської ради під час обстеження земельної ділянки, що підтверджується відповідними актами від 4 вересня 2015 року, 19 лютого та 5 жовтня 2016 року (а.с.19, 89,126). Також згідно з висновком № 79/17 експертного земельно-технічного дослідження від 13 березня 2017 року технічним оглядом встановлено, що альтернативні варіанти проїзду на транспортному засобі на ділянку домоволодіння за адресою: вул..Центральна, 5 в с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства, крім підїзду по наявній дорозі, довжиною 64 м та шириною 4,5 м, що є частиною земельної ділянки, що належить ОСОБА_1, відсутні (а.с.188-190).

Також в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 підтвердила відсутність альтернативного проїзду до земельної ділянки ОСОБА_3, окрім як через земельну ділянку ОСОБА_1

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог ОСОБА_3 про необхідність встановлення йому земельного сервітуту, оскільки альтернативного проїзду до його земельної ділянки не має, з огляду на те, що з боку земельної ділянки ОСОБА_3 є рів для відводу паводкових вод з трубою (гідротехнічна споруда), що підтверджується фотокартками (а.с.90-91) та фототаблицею до висновку експерта (а.с.192-195).

При цьому суд не приймає до уваги акт, складений комісією 5 січня 2017 року про те, що у ОСОБА_3 існує альтернативний проїзд до будинку без використання сусідньої земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1, а саме використовуючи проїзд з центральної дороги села, яка проходить понад будинком ОСОБА_3 (а.с.159-161), з огляду на те, що цей акт було складено за відсутності відповідача, окрім того він суперечить всім іншим доказам, дослідженим у справі, в тому числі показанням свідка. Також комісією не запропоновано реальний варіант проїзду, з урахування наявного рову для відводу паводкових вод вздовж земельної ділянки ОСОБА_3

Суд також приймає до уваги вимоги закону про те, що сервітут має встановлюватись найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки, та вважає, що встановлення сервітуту по наявному шляху довжиною 64 метри та шириною 4,5 метри відповідає цим вимогам, з огляду на те, що такий проїзд існує вже багато років, він проходить збоку земельної ділянки ОСОБА_1 та не заважає їй використовувати власну земельну ділянку за призначенням, тобто для обслуговування житлового будинку.

Доводи позивача та її представника про те, що відповідач багато користується технікою та автомобілями, суд не приймає до уваги з огляду на те, що позивачем не надано жодних доказів того як часто техніка ним використовується через наяву дорогу, а також вимоги Земельного кодексу України визначають лише види сервітут, зокрема шляхом проїду, не конкретизуючи кількість таких проїздів та якою саме технікою. Також суд вважає необґрунтованими доводи позивача та її представника про те, що у відповідача дуже багато свійських птахів та тварин, які заважають позивачу, оскільки це питання не стосується предмету спору.

Враховуючи те, що позивач не запропонувала свої умови встановлення сервітут, зокрема строк його встановлення та умови оплати, зокрема нею не надано розрахунок такої оплати, тобто нею не заявлено вимоги про плату за встановлення сервітут у відповідності до ч. 3 ст. 101 Земельного кодексу України, суд приходить до висновку, про те, що такий сервітут необхідно встановити як постійний та безоплатний згідно з ч. 2 ст. 98 Земельного кодексу України. Доводи представника позивача про те, що відповідач повинен був запропонувати плату за встановлення сервітуту суд відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, згідно зі ст. 101 Земельного кодексу України предявлення вимоги про плату за встановлення сервітуту є правом саме власника земельної ділянки, яка обтяжена сервітутом і якщо така вимога не заявляється, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не скористалася своїм правом предявити таку вимогу.

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 4 ст. 101 Земельного кодексу України власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту. Тобто, ОСОБА_1 має право вимагати встановлення плати за сервітут, а також на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту, в тому числі в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 про встановлення сервітуту є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. У свою чергу, вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні її земельною ділянкою суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно з ч.3 ст. 98 Земельного кодексу України встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Судом встановлено, що ОСОБА_3 використовує цю частину земельної ділянки за призначенням, окрім того позивачем не надано жодних доказів того, що ОСОБА_3 перешкоджає їй користуватися цією земельною ділянкою. Тому первісний позов не підлягає задоволенню.

Також суд вважає необґрунтованим вимоги ОСОБА_3 про зобовязання ОСОБА_1 укласти договір сервітуту з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Тобто в цьому випадку підставою для встановлення сервітуту є рішення суду та зобовязувати позивача укласти договір підстав не має. Такі вимоги могли бути заявлені ОСОБА_3 у випадку, якщо ОСОБА_1 не заперечувала б встановити сервітут, проте не погоджувалась з умовами цього сервітуту, разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 взагалі заперечує можливість встановлення сервітут. Вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відповідно до встановленого сервітут, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 перешкоджає йому користуватися цією частиною земельної ділянки за призначенням.

У звязку з чим суд приходить до висновку про те, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку про те, що судові витрати, понесені позивачем слід віднести за її рахунок, а витрати понесені відповідачем (а.с.81) підлягають відшкодуванню позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 98- 102 Земельного кодексу України, ст. ст. 10,11,60,61, 88, 212-215 Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та повернення земельної ділянки відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту задовольнити частково.

Встановити постійний та безоплатний земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) за адресою: вул..Центральна, 3 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, з правом проїзду на транспортному засобі по наявному шляху довжиною 64 м та шириною 4,5 м для обслуговування земельної ділянки, за адресою: вул..Центральна, 5 с.Миколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, власником якої є ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2).

В іншій частині зустрічного позову - відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем, ОСОБА_1, віднести за рахунок позивача.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) понесені ним судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко