Номер провадження: 22-ц/785/1697/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Калараш А.А., Заїкіна А.П.

при секретарі - Гарбуз В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Суворовський районний відділ Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямза адресою: АДРЕСА_1(а. с. 4-7).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що йому та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності в рівних частинах кожному належить квартира АДРЕСА_2. 16.12.2015 року ОСОБА_10 помер. Відповідачі ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_4 зареєстровані в спірній квартирі, однак з 2009 року там не проживають, особисті речі в житловому приміщенні відсутні, перешкод у користуванні житловим приміщенням ніхто не чинив. У звязку із цим ОСОБА_3 звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 163).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 166-171).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що факт не проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_2 з 2009 року підтверджується актом від 15.01.2016 року, який складений за участю сусідів, а тому на підставі ст.ст.319, 321, 383, 386, 391 ЦК України позов підлягає задоволенню.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.06.2009 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради (а. с. 11).

ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_10 з 25 квітня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 293 ( а.с. 81).

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою ОСОБА_2 (а. с. 82).

Відповідно змісту довідки (виписки із домової книги про склад родини та реєстрацію) № 1284 від 21 грудня 2015 року, яка видана дільницею № 3 КП ЖКС «Північний», у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають: ОСОБА_5 відповідальний, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 10.06.1977 року, ОСОБА_4 - донька невістки, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 04.09.2009 року, ОСОБА_10 син, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 31.05.1989 року, ОСОБА_6 - дружина, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 13.06.1977 року, ОСОБА_2 невістка, ІНФОРМАЦІЯ_6, з 04.09.2009 року, ОСОБА_8 онук, ІНФОРМАЦІЯ_7, з 08.07.2005 року, ОСОБА_9 онук, ІНФОРМАЦІЯ_8, з 06.05.20011 року, ОСОБА_3 зять, ІНФОРМАЦІЯ_9, з 18.05.1988 року, ОСОБА_7 донька, ІНФОРМАЦІЯ_9, з 01.03.1082 року (а. с. 13).

16 грудня 2015 року ОСОБА_10 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, виданого Органом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції від 10 березня 2016 року, актовий запис № 12925 (а. с. 121).

Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина у вигляді 1/7 частини квартири АДРЕСА_2.

Четвертою одеською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 299/2016 року щодо майна померлого 16 грудня 2015 року ОСОБА_10за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини. Із заявами про прийняття спадщини звернулись і батьки померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_6(а. с. 119-129).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За правилами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно зі ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Стаття 1296 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Отже, ОСОБА_2 звернулась у встановленому законом порядку до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а відтак набула право на спадкове майно, яке складається з частини квартири АДРЕСА_2. Суд першої інстанції вказані обставини не врахував і дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Що стосується визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою № 119 в будинку № 13 по вулиці Затонського в м. Одесі слід зазначити наступне.

Згідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України випливає, що доказами є відомості про факти, що цікавлять суд, на підставі яких він встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог, позивачем було надано акт від 15.01.2016 року, який складений за участю сусідів, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_10 з 2009 року. Інших доказів на підтвердження позовних вимог матеріали справи не містять.

Проте, колегія суддів не може прийняти вказаний акт до уваги, оскільки в ньому не зазначені причини відсутності ОСОБА_4 по спірній адресі, акт містить загальні відомості і складений за минулий час. При вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як термін його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Письмові пояснення ОСОБА_11, ОСОБА_12,ОСОБА_13, які не були допитані у судовому засіданні, не можуть бути допустимим доказом не проживання відповідачів. Інших доказів матеріали справи не містять.

Належних і допустимих доказів не проживання відповідачів з моменту реєстрації в квартирі, матеріали справи не містять, а відтак правові підстави для задоволення позову відсутні.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п.3, 4 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 липня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Суворовський районний відділ Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О.Погорєлова

Судді А.А.Калараш

ОСОБА_14