АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

24 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1, вважаючи себе власником автомобіля Opel Vectrа, рік випуску 1989, реєстраційний номер НОМЕР_1, звернувся до суду з позовом про зняття арешту з цього майна.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 05 лютого 2009 року він набув право власності на автомобіль Opel Vectrа та сплатив колишньому власнику ОСОБА_3 грошові кошти за нього. Договір купівлі-продажу автомобіля за згодою сторін оформлено у вигляді довіреності. 26 вересня 2016 року працівником відділу патрульної службибуло складено протокол огляду та тимчасового затримання транспортного засобу - спірного автомобіля, який було вилучено у позивача у зв'язку із тим, що постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва на цей автомобіль накладено арешт. Посилаючись на відсутність боргових зобов'язань, просив суд зобов'язати відповідача звільнити автомобіль з-під арешту та припинити розшук.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Посилався на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що суд не врахував, що між сторонами було укладено не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу у відповідності до ст. 639 ЦК України.

Зазначав, що судом не враховано положення ст. 334 ЦК України за змістом якої право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, надіслав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст. 4, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що право на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна позивачем обґрунтовано з посиланням на Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Саме таке роз'яснення міститься у п. 2 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Судом встановлено, що автомобіль Opel Vectrа, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3, виданого МРЕВ-1 м. Київ 30.10.2002, належить ОСОБА_3

05 лютого 2009 року ОСОБА_3 видав на ім'я ОСОБА_1 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В., якою надав право позивачу користуватися та розпоряджатися автомобілем Opel Vectrа, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Строк довіреності визначено у тридцять років, до 05.02.2039.

19.11.2012 з вини ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода в наслідок якої було пошкоджено автомобіль «Інфініті», належний на праві власності ОСОБА_5

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.09.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.01.2014, у відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_5 74 839,72 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 28.03.2014 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 754/7930/13 від 28.02.2014, про стягнення з ОСОБА_3 коштів у розмірі 75 588,12 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 04.06.2014 накладено арешт на все майно ОСОБА_3 Постановою державного виконавця від 16.12.2014 автомобіль оголошено в розшук.

26.09.2016 позивача було зупинено відділом патрульної служби, автомобіль вилучено, про що складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права власності на спірний автомобіль, оскільки договір купівлі-продажу цього транспортного засобу не укладався, а видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про укладення договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки при оформленні довіреності не відбувається переходу права власності.

Саме такої думки дотримується Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15 про визнання права власності на автомобіль, «купівлю» якого було оформлено у вигляді довіреності.

Суд наголошує на тому, що продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

В тимчасовому реєстраційному талоні НОМЕР_4, на який посилається позивач, як на документ, що посвідчує право власності, зазначено, що талон видано на строк до 05.02.2039 року на підставі доручення від 05.02.2009 року (а.с. 7).

Відносини представництва врегульовані Главою 17 Цивільного кодексу України. Там же міститься і визначення поняття «довіреність» - письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ч. 3 ст. 244 ЦК України). Жодного слова про перехід права власності на підставі такого документа немає.

Таким чином, посилання позивача на те, що він оформив договір на підставі довіреності, є не обґрунтованими, оскільки укладення довіреності не свідчить про перехід права власності транспортного засобу від ОСОБА_3 до ОСОБА_1

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є доказом набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Таким чином, суд правильно застосувавши відповідні норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що видача довіреності на право володіння, користування та розпорядження автомобілем не свідчить про належність позивачу автомобіля на праві власності.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи те, що позивачем не було доведено факту набуття ним права власності на автомобіль, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом вимог матеріального права є необґрунтованими, оскільки суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме приведення до присяги свідків, яких в подальшому не було допитано є необґрунтованими. З журналу судового засідання 09.12.2016 не вбачається, що позивачем заявлялось клопотання, яке було необґрунтовано відхилено судом, про допит свідків. Відсутні відомості також щодо приведення судом свідків до присяги, а з зауваженнями на журнал судового засідання позивач до суду не звертався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в судіпершої інстанції, отримали належну оцінку, висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/12339/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/350/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ярошенко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.