Провадження № 2/537/56/2017
Справа № 537/3921/16-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.02.2017 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді - Дядечко І.І.,

при секретарі - Пшенишній В.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1М,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням і вселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої просить зобовязати відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не чинити перешкоди у вільному користуванні нею ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та її донькою, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, жилими приміщеннями в будинку та надвірними будівлями, по провул. Малокохнівському, 8 в м. Кременчуці, шляхом передачі їй ключів та вселивши її з донькою у зазначений будинок. Також просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в розмірі 4640,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

На обґрунтування позову зазначила, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 з 2000 року, від шлюбу має неповнолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивачка разом з донькою проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. У травні 2016 року відповідач ОСОБА_4 змінив вхідні замки на дверях будинку та не впустив її та доньку. В звязку з тим, що відповідач добровільно її та доньку не впускає, вона звернулася до суду з даним позовом.

31.10.2016 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві власності житловим приміщенням квартирою № 1 у будинку № 8 по провулку Малокохнівському в м. Кременчуці Полтавської області, шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.08.1999 року він купив ? частину житлового будинку №8 з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в м. Кременчуці по провулку Малокохнівському. 25.08.2000 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_1, яка проживала разом з ним в зазначеному будинку та була зареєстрована в ньому. З квітня 2016 року подружні відносини між сторонами були припинені, ОСОБА_1 забрала свої речі та разом з донькою покинула будинок. 18.10.2016 року рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області шлюб між сторонами розірвано. Відповідач, вважає, що ОСОБА_1 користується житловим приміщенням на підставі договору найму, який укладений на невизначений строк, в звязку з чим він письмовою вимогою від 10.06.2016 року повідомив позивачку про розірвання даного договору. Так, на думку відповідача, реєстрація позивачки у його будинку порушує його права, як власника житлового будинку, в звязку з чим він звернувся до суду з зустрічним позовом.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Вказала, що з 21.07.2001 року вона разом з донькою ОСОБА_8 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_5, який вона купувала в 1999 році разом з відповідачем до укладення шлюбу. Зазначила, що шлюб між нею та відповідачем розірвано. В даному будинку вона проживала до 05.05.2016 року, поки відповідач не почав чинити перешкоди їй та доньці в користуванні даним житловим приміщенням. Зараз вона разом з донькою не має місця проживання. Неодноразово вона була змушена звертатись до правоохоронних органів, в звязку з тим, що ОСОБА_4 перешкоджав їй користуватися будинком. Зустрічну позовну заяву не визнає, вимогу про розірвання договору найму від відповідача отримала, вважає, що розривати не має чого, оскільки договору не існує.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні просила позов задовольнити в повному обсязі, з підстав зазначених у ньому. Зазначила, що позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів, у звязку з тим, що відповідач перешкоджає користуватися житловим приміщенням. Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечувала, оскільки єдиним доказом по зустрічному позову є вимога про розірвання договору найму житлового приміщення від 10.06.2016 року, укладеного на невизначений строк, що не може братися до уваги, оскільки відповідач посилається на норму закону, а саме ч. 2 ст. 170 ЖК України, яка регулює розірвання договору найму, якщо змінився власник житла, в даному випадку власник спірного житлового будинку не змінювався, будь-яких договорів між позивачкою та відповідачем відносно найму житла ніколи не укладалось.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, але не заперечував проти проживання доньки ОСОБА_8 в будинку. Вказав, що будинок він купував за грошові кошти, отримані від продажу квартири його матері, перешкод в користуванні будинком не чинив. В травні 2016 року він змінив замок на вхідних дверях будинку, ключі від будинку позивачці та дочці не надав. Зазначив, що надасть ключі дочці, лише за умови, якщо вона буде проживати в будинку. Зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити, з підстав у ній зазначених.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що реєстрація ОСОБА_1 в будинку, що на праві власності належить ОСОБА_4 порушує права останнього, як власника. Пояснив, що відповідач поміняв замки у вхідних дверях будинку, оскільки з будинку почали зникати речі. Щодо вселення ОСОБА_8 вважає, що спір відсутній, оскільки відповідач не заперечує проти її вселення, проти відшкодування витрат на правову допомогу заперечує, оскільки вони є безпідставними. Зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі, з підстав у ній зазначених.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зустрічний позов підтримав в повному обсязі.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ОСОБА_7 в судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 в частині вселення неповнолітньої ОСОБА_8 підтримала.

Допитана в судовому засіданні свідок гр. ОСОБА_9 пояснила, що вона знайома з позивачкою протягом тривалого часу. 18.10.2016 року вона була свідком того, що ОСОБА_1 при спробі потрапити до будинку № 8 по провулку Малокохнівському в м. Кременчуці, зясувала, що замок на вхідних дверях замінений. Вказала, що ОСОБА_1 проживає в даному будинку близько 18 років, вважає, що ОСОБА_4 чинить перешкоди в користуванні даним будинком та ОСОБА_1 покинула будинок під примусом.

Допитаний в судовому засіданні свідок гр. ОСОБА_10 пояснив, що він працював на ринку у ФОП ОСОБА_1 В жовтні 2016 року він також був свідком того, що ОСОБА_1 при спробі потрапити до будинку № 8 по провулку Малокохнівському в м. Кременчуці, зясувала, що замок на вхідних дверях замінений, про що було складено акт.

Вислухавши думку сторін, враховуючи пояснення свідків, дослідивши письмові докази надані сторонами, розглянувши позови в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, з'ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так, судом встановлено, що з 25.08.2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 18.10.2016 року було розірвано на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.10.2016 року. Від даного шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ № 069072, виданим відділом РАГС Автозаводського районного управління юстиції м. Кременчука.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 03.08.1999 року ОСОБА_4 купив ? частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в м. Кременчуці по провулку Малокохнівському, 8.

Відповідно до довідки ТОВ «Добробит» від 18.07.2016 року в приватному будинку, за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, провулок Малокохнівський, буд. 8, який належить ОСОБА_4, зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Підставою звернення до суду з відповідним позовом стало те, що відповідач перешкоджає позивачці та неповнолітній дитині користуватися житлом.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач ОСОБА_4 замінив замки на вхідних дверях до будинку № 8, розташованому по провулку Малокохнівському в м. Кременчуці, ключі від вхідних дверей відповідач не надає ні позивачці ні своїй дочці ОСОБА_8

Також з матеріалів розгляду звернення від гр. ОСОБА_1 складеними відділенням поліції № 1 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області від 27.07.2016 року, вбачається, що відповідач не впускає ОСОБА_1 до будинку, мотивуючи тим, що він їй не належить.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року вбачається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно норм СК України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків.

У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, встановивши, що позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітня дочка ОСОБА_8 має право нарівні з відповідачем ОСОБА_4 проживати та користуватися ? частиною житлового будинку № 8 по провулку Малокохнівському в м. Кременчуці Полтавської області, однак відповідач чинить позивачці та неповнолітній дитині перешкоди у користуванні спірним будинком, змінивши вхідний замок в ньому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, в звязку з чим позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням і вселення підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на її користь витрат на правову допомогу в сумі 4640,00 грн., суд враховуючи норми Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», кількість судових засідань, час, витрачений на складання процесуальних документів, приходить до висновку, що вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 3200,00 грн. (5 год. *640=3200).

Розглядаючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до наступних висновків.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що між сторонами укладено договір найму жилого приміщення на невизначений строк. Так, ОСОБА_4 письмовою вимогою від 10.06.2016 року повідомив ОСОБА_1 про розірвання договору найму жилого приміщення, який укладений на невизначений строк, в звязку з чим вважає, що ОСОБА_1 не має права проживати та користуватися будинком, що йому належить.

При цьому, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 зареєстрована в ? частині будинку № 8 по провулку Малохохнівському в м. Кременчуці, як член сімї власника будинку.

Крім того доказами підтверджується, що ОСОБА_1 покинула місце проживання з дитиною після сварки з чоловіком ОСОБА_4 та вимушено не проживає за вказаною адресою, оскільки відповідач замінив вхідний замок в помешкання, що ним не заперечувалось.

Як зазначалося вище, відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Беручи до уваги вищезазначені норми права вбачається, що підставою для втрати члена сімї власника житла на користування цим житлом є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів на підтвердження відсутності ОСОБА_1 без поважних причин понад одного року у спірному житловому будинку відповідачем суду не надано.

Норми ст. 170 ЖК України, на які посилається ОСОБА_4 в зустрічній позовній заяві не можуть застосовуватись, оскільки вони регулюють відносини при переході власності на жилий будинок до іншої особи, а саме нового власника. Однак, в даному випадку власник спірного житлового будинку не змінювався.

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_1 зареєстрована в спірному житловому будинку, як член сімї власника будинку та має право проживати та користуватися ним, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Тому суд, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 580 грн. 00 коп. судового збору сплаченого останньою при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 15, 57-61, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 401, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст.ст. 141, 154 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та вселення задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не чинити перешкоди у вільному користуванні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, жилими приміщеннями в будинку та надвірними будівлями, будинку № 8 по провулку Малокохнівському в м. Кременчуці, шляхом передачі ОСОБА_1 ключів.

Вселити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, в будинок № 8 по провулку Малокохнівському в м. Кременчуці, Полтавської області.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 580 грн. 00 коп. судового збору сплаченого при подачі позову.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 3 200 грн. 00 коп. за надання правової допомоги.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.І.Дядечко

Повний текст рішення суду виготовлено 08.02.2017 року