АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4067/16-ц 22-ц/774/582/К/17
Справа № 212/4067/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/582/К/17 ОСОБА_1
Категорія № 27 (ІІІ) Доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Бондар Я.М.

суддів: Зубакової В.П., Барильської А.П.

секретар: Гладиш К.І.

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

відповідача - ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за прострочення грошового зобовязання,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення боргу за прострочення грошового зобовязання.

В обґрунтування позову, який уточнив 04 листопада 2016 року, зазначив, що 17 серпня 2010 року він разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 надали відповідачці ОСОБА_6, яка є їх рідною донькою та її чоловікові ОСОБА_8, у борг 30000 грн. за розпискою з зобовязанням його повернення до 2013 року для купівлі ними квартири.

11 травня 2011 року померла ОСОБА_7 й після її смерті він успадкував все належне за її життя майно, в тому числі й належну їй за життя половину грошових коштів, наданих відповідачам у борг.

19 серпня 2012 року сума боргу повернута відповідачами тільки частково в загальному розмірі 6000 грн., при цьому відповідач ОСОБА_4 повернув 2000 грн., а донька ОСОБА_6 - 4000 грн., й на теперішній час залишився не повернутим борг в розмірі 24000 грн.

Посилаючись на те, що відповідачі припинили шлюбні відносини, з урахуванням повернутої частини боргу кожним з них, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_6 на свою користь неповернуту суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 1 січня 2013 року по 30 червня 2016 року в розмірі 20755,96 грн. та 3% річних в розмірі 1159,97 грн., а разом 21915,93 грн. а з відповідача ОСОБА_4 - суму боргу з урахуванням індексу інфляції за вказаний період в розмірі 24529,77 грн. та 3% річних в розмірі 1370,88 грн., а разом 25900,65 грн. й з обох відповідачів сплачений ним судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Також посилаючись на те, що він пропустив строк позовної для звернення до суду, обґрунтовуючи поважність причин пропуску такого строку з огляду на смерть свого батька -13.02.2011 року, дружини 12 травня 2011 рок, народження 07.11.2013 року онука з вродженими вадами розвитку, смерть сестри, яка померла 13.08.2015 року, просив суд визнати поважною причину пропуску ним строку позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано поважною причину пропуску строку ОСОБА_2 позовної давності для звернення з позовом до суду.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням інфляції у розмірі 24529,77 грн. та 3% річних за прострочку виконання грошового зобовязання в сумі 1370,88 грн., усього 25900,65 грн., а також - на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням інфляції у розмірі 20755,96 грн. та 3% річних за прострочку виконання грошового зобовязання в сумі 1159,97 грн., усього 21915,93 грн., а також судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу та ухвалення нового рішення про відмову в їх задоволенні в цій частині, посилаючись на порушення судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, а також на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що суд першої інстанції передчасно ухвалив оскаржуване рішення, не врахувавши його пояснення про невизнання факту укладення договору позики та отримання за ним в борг грошей, оскільки ніякої розписки він не підписував, а позивач не надав доказів в підтвердження цього. Зазначає, що суд повинен критично оцінити пояснення свідка ОСОБА_9, які не є допустимими доказами в підтвердження факту укладення договору позики. Також посилається на те, що суд, у відповідності до вимог ст.ст. 67, 73 ЦПК України, не виніс ухвали про поновлення строку позовної давності, а лише обмежився в рішенні тим, що визнав поважними причини пропуску строку позовної давності. Крім того, на його думку, названі позивачем причини пропуску строку не є поважними, а тому суд безпідставно визнав їх поважними.

Позивач ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив суд її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених вимог і заперечень на неї колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач у справі ОСОБА_6, яка є рідною донькою ОСОБА_10 та ОСОБА_7 починаючи з 10.10.2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, від якого має малолітню дитину ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16, 17).

17 серпня 2010 року на підставі письмової розписки відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6, з метою придбання квартири взяли у позивача ОСОБА_10 та його дружини ОСОБА_7 грошові кошти в борг в сумі 30000 грн. із зобовязанням їх повернення до 2013 року (а.с. 11, 52).

12 травня 2011 року померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на належне за її життя майно, єдиним спадкоємцем якої став позивач ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 06.03.2013 року (а.с. 13, 14, 15).

19 серпня 2012 року відповідачами в рахунок погашення боргу сплачено грошові кошти ОСОБА_2 на загальну суму 6000 грн., при цьому ОСОБА_6 повернуто 4000 грн., а ОСОБА_4 200 грн., що підтверджується їх підписами в розписці про отримаеея боргу від 17.08.2010 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду, а також з доведеності того факту, що відповідачі, взявши в борг грошові кошти, не повернули їх повністю, а тому, на підставі ст. ст. 625, 1049 ЦК України, зобовязані їх повернути позивачу, який має право такої вимоги. При цьому, розраховуючи розмір суми боргу з урахуванням інфляції та 3% річних за прострочку виконання грошового зобовязання, який підлягає поверненню кожним з відповідачів на користь позивача, суд враховував фактично повернуту кожним з них суму боргу, а саме: ОСОБА_4 2000 грн. та ОСОБА_12 4000 грн.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з доводів апеляційної скарги, рішення суду оскаржується в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_4 на його користь боргу за прострочення грошового зобовязання. В частині стягнення боргу за прострочення грошового зобовязання з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується.

Отже, з урахуванням наведеного та положень ч.1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів здійснює перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочених суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Факт укладення договору позики та отримання в борг грошових коштів відповідачами підтверджується письмовою розпискою від 17.08.2010 року, оригінал якої знаходився у позивача й долучений до матеріалів цієї справи.

Отже, встановивши, що між сторонами укладено договір позики, в підтвердження чого в матеріалах справи наявна письмова розписка про це, яка містить зобовязання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у визначений строк до 2013 року визначену суму грошей 30000 грн., й враховуючи те, що зобовязання виконано частково й борг погашено тільки в сумі 6000 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, дійшов правильного висновку про наявність у відповідачів невиконаного зобовязання з повернення суми боргу, яка залишилися не повернутою останніми.

При цьому, доводи відповідача про те, що він договору позики від 17.08.2010 року не підписував, а тому в нього відсутній обовязок з її повернення колегія суддів вважає, безпідставними, оскільки доказів, у відповідності до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, в підтвердження наведених доводів суду апеляційної інстанції він не надав й в порядку, передбаченому ч.1 ст. 1051 ЦК України вказаний договір не оспорював.

У звязку з чим вказаний договір є дійсним й зобовязання за ним підлягають виконанню позичальниками у відповідності до його умов.

Не виявлено колегією суддів й порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині оцінки пояснень свідка ОСОБА_9, на що посилається в апеляційній скарзі відповідач, оскільки остання не підтверджувала факту передачі грошей в борг, а підтвердила те, що вона була свідком суперечки між відповідачами з приводу небажання ОСОБА_4 повертати борг ОСОБА_2, про що й зазначено в ухваленому судом рішенні.

Правильним вважає колегія суддів й висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права вимоги до позичальників й щодо частини коштів, яка надана в борг відповідачам його дружиною ОСОБА_7, оскільки вона померла до настання строку виконання зобовязання за договором позики, а позивач ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за законом після її смерті належного їй за життя майна, в тому числі й ? частини від наданої в борг суми позики в розмірі 30000 грн. Такий висновок суду повністю узгоджується й з положеннями ст.ст. 1216, 1218 ЦК України.

Не спростовано відповідачем й поважність пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки в рішенні суду надана оцінка наведеним позивачем доводам в обґрунтування поважності причин пропуску такого строку й доказам в їх підтвердження, у звязку з чим у відповідності до ч.5 ст. 267 ЦК України, суд визнав поважними причини пропущення строку позовної давності та констатував, що порушене право позивача підлягає захисту, а заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Доводи ж відповідача про порушення судом вимог ст.ст. 67, 73 ЦПК при вирішенні питання про поновлення строку позовної давності колегія суддів вважає безпідставними, оскільки це питання вирішується за нормами цивільного права, а не цивільного процесуального права, як помилково вважає відповідач.

Отже, встановивши на підставі досліджених у справі доказів, які не спростовано відповідачем, що відповідачі отримали від позивача та його дружини в борг 30000 грн. й зобовязалися його повернути до 2013 року, однак повернули лише частину боргу й відмовляються від його повернення в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів в судовому порядку недоплаченої суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від прострочених суми.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про розмір боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від прострочених суми, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що хоча грошові кошти й отримані в борг відповідачами спільно, однак кожним з них повернуто їх різну суму, а саме: ОСОБА_6 4000 грн., а ОСОБА_4 2000 грн.

Разом з тим, суд не врахував факту отримання боргу відповідачами як подружжям з метою придбання власної квартири, що не заперечувалося сторонами у справі, а також того що й борг повертали відповідачі - 19 серпня 2012 року, знаходячись у зареєстрованому шлюбі муж собою.

В той же час шлюб між відповідачами розірвано 02 лютого 2016 року, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу, яке набрало законної сили й яким встановлений факт припинення фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у вересні 2014 року, тобто після повернення ними частини боргу позивачу, що у відповідності до приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України, має преюдиційне значенню й доведенню не підлягає.

З викладеного вбачається, що грошові кошти в розмірі 30000 грн., отримані 17 серпня 2010 року за договором позики в борг подружжям є їх спільною сумісною власністю, а подружжя - солідарними боржниками за цим договором, тому повернуті позивачу кожним з них грошові кошти, повинні враховуватися загальною сумою як виконання ними солідарного обовязку в період шлюбу між ними.

Таким чином, тільки після припинення шлюбних відносин між відповідачами припинилися й солідарні відносини між ними за зобовязанням з повернення суми боргу, а у позикодавця виникло право вимоги до кожного з позичальників відповідно до частки кожного з них, які за приписами ч.2 ст. 370 ЦК України, є рівними.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що загальна сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 45285,73 грн. та 3% за прострочку виконання грошового зобовязання складає 2530,85 грн., а тому стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає ? від вказаних сум, що складає відповідно 22642,86 грн. та 1265,43 грн.

За таких обставин, колегія суддів, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково та змінити рішення суду в частині розміру боргу, стягнутого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, зменшивши розмір стягнутої суми боргу з урахуванням інфляції з 24529,77 грн. до 22642,86 грн. та 3% річних за прострочку виконання грошового зобовязання з 1370,88 грн. до 1265,43 грн., а загальної суми з 25900,65 грн. до 23908,29 грн.

Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалюється нове рішення, тому розподіл судових витрат, визначений судом першої інстанції в ухваленому ним рішенні в частині стягнення судового збору з відповідача ОСОБА_4 на користь держави, як це передбачено в ч.5 ст. 88 ЦПК України, підлягає зміні із його зменшенням з 551,20 грн. до 508,80 грн., що є пропорційним задоволеним позовним вимогам.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309 , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 14 грудня 2016 року в частині розміру боргу, стягнутого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 змінити, зменшивши розмір стягнутої суми боргу з урахуванням інфляції з 24529,77 грн. до 22642,86 грн. (двадцяти двох шістсот сорока двох грн. вісімдесяти шести коп.) та 3% річних за прострочку виконання грошового зобовязання з 1370,88 грн. до 1265,43 грн. (однієї тисячі двохсот шістдесяти пяти грн. сорока трьох коп.), а загальної суми з 25900,65 грн. до 23908,29 грн. (двадцяти трьох тисяч девятсот восьми грн. двадцяти девяти коп.).

Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_4 на користь держави, з 551,20 грн. до 508,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Я. М. Бондар

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_13