АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

секретар Костюк Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та виселення неправомірно зареєстрованих осіб, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та виселення неправомірно зареєстрованих осіб.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 23 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №CVG0GA, відповідно якого банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 8875,20 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20 жовтня 2017 року та сплатою відсотки за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 23 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено

____________________________________________________________________

22ц/794/412/2017 р. Головуючий у І інстанції Пилип`юк І.В.

Категорія 59 Суддя-доповідач Владичан А.І.

договір іпотеки, згідно з п. 3.3 якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 41,00 кв.м., житловою площею 18,50 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідач належним чином своїх зобов'язань за договором не виконувала, у зв'язку з чим рішенням Вижницького районного суд Чернівецької області від 12 березня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за вказаним іпотечним договором в рахунок заборгованості за кредитним договором, яка становила станом на 18 жовтня 2011 року 11 995,16 доларів США, на підставі чого порушено виконавче провадження.

Посилалося на те, що договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Відповідно до п. 18.7 договору іпотеки від 23 жовтня 2007 року та ч. 3 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» визначений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий майном), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди іпотекодержателя.

Вважає, що даний обов'язок було порушено відповідачем, оскільки згідно довідки Берегометської селищної ради від 17.03.2016 року у предметі іпотеки зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_3, а тому вони підлягають виселенню з нього.

Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, що є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Посилаючись на ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, ЖК України, ч. 1, 3 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати неправомірними дії ОСОБА_1 щодо реєстрації у предметі іпотеки малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_3 та вчиненими з порушенням умов законодавства;

виселити ОСОБА_3, ОСОБА_3, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1. Вирішити питання щодо судових витрат.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій вважає, що при ухваленні рішення судом порушені норми матеріального і процесуального права, рішення є незаконним та необґрунтованим.

Свої доводи мотивує тим, що реєстрація дітей відповідача відбулася з порушенням умов іпотечного договору, що також унеможливлює виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, відмовляючи у вимогах про виселення відповідачів на підставі ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, суд не здійснив перевірку того, на які споживчі цілі було витрачено отриманий кредит. Вважає, що оскільки кредит отримано 23.10.2007 року, а квартира придбана 17.10.2007 року, кредит отримувався для того, щоб розрахуватись з продавцем за придбану квартиру.

Просить скасувати заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що вселення до власника житла членів сімї та неповнолітніх дітей не є розпорядженням майном без письмової згоди Іпотекодержателя в розумінні п.18.7 договору, іпотечне майно було придбане не за рахунок кредиту, а тому підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого постійного житла відсутні.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CVG0GA, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 8875,20 доларів США зі сплатою 11,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 20 жовтня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за указаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 23 жовтня 2007 року був укладений договір іпотеки №CVG0GA, згідно з яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 41,00 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2007 року.

Відповідач належним чином своїх зобов'язань за договором не виконувала, у зв'язку з чим, станом на 18 жовтня 2011 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 11995,16 доларів США.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 12 березня 2013 року по цивільній справі №713/405/13-ц (провадження №2/713/195/13) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення позов банку задоволено, звернуто стягнення на спірну квартиру. Рішення набрало законної сили.

Згідно з копією довідки виконавчого комітету Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області №2369 від 17 березня 2016 року та копії паспорту ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1.

Докази про дату реєстрації у предметі іпотеки дітей позивача в матеріалах справи відсутні.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на порушення відповідачем діями щодо реєстрації у предметі іпотеки власних дітей п. 18.7 договору Іпотеки, у якому передбачено, що іпотекодавець зобов'язується не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не здійснювати до видачі Заставної його відчуження або інше розпорядження Предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Після видачі Заставної перехід права власності на Предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за Заставою, крім переходу права власності на Предмет іпотеки в порядку спадкування.

Судом установлено, що на момент придбання спірної квартири у позивача був малолітній син. Донька народилася після її придбання.

Відповідно до положень ст.ст. 141, 160 СК України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що банк своєї згоди на вселення дітей відповідача не надавав, а відповідач цим самим порушив п. 18.7 договору іпотеки не заслуговують на увагу та спростовуються ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України». Крім того, вселення до власника житла неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду (майновий найм), у лізинг, наступну іпотеку у спільну діяльність або у позичку або інше ним розпорядження без письмової згоди іпотекодержателя в розумінні п. 18.7 договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судом установлено, що кредит було надано ОСОБА_1 під заставу житла, тобто на споживчі цілі, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2007 року. Кредитний договір та договір іпотеки ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» 23.10.2007 року, з чого випливає, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Доводи апеляційної скарги про правомірність вимог про виселення не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки спірна квартира була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів та передана в іпотеку, а тому правові підстави для виселення мешканців, визначені ст. 109 ЖК Української РСР, відсутні.

Необґрунтованими також є доводи апелянта про те, що судом не з'ясовано споживчі цілі, на які видавався кредит, який, на його думку, міг бути витрачений на погашення заборгованості за придбану квартиру.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З кредитного договору вбачається, що кредит надано ОСОБА_1 на споживчі цілі, а не на придбання житла. Будь-яких інших доказів на підтвердження придбання квартири за кредитні кошти позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: