АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/375/17 Справа № 202/3004/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Куценко Т.Р., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Черкас Є.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 406» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати за нею права власності на 1/2 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1, як на майно, яке є сумісною власністю подружжя, посилаючись на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09 серпня 1980 року та під час шлюбу у 1990 році була отримана кооперативна квартира за адресою: АДРЕСА_2. Ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 406 від 26 липня 1990 року № 358 був виданий на імя ОСОБА_4. У зазначеному ордері членами сімї були зазначені: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

На підставі відповіді ОК «ЖБК № 406» від 03 березня 2016 року членом кооперативу була ОСОБА_7 бабуся чоловіка, яка сплатила тільки вступний внесок, в подальшому всю суму сплатив ОСОБА_3 з нею, позивачкою, а також ОСОБА_7 вибула з членів кооперативу з 17 листопада 1990 року. На підставі Протоколу Загальних зборів членів ЖБК № 406 від 24 листопада 1990 року ОСОБА_7 була виключена з членів кооперативу та прийнятий членом кооперативу ОСОБА_3 з передачею паю. Станом на 1992 рік вся сума пайового внеску за зазначену квартиру була сплачена в повному обсязі у розмірі 8795 крб.

20 січня 2007 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. Весь пайовий внесок був сплачений під час шлюбу між нею та відповідачем, навіть вступний пайовий внесок був сплачений за його бабусю ОСОБА_3 Після розлучення з 2007 року її чоловік переїхав проживати у інше житло, а 27 травня 2011 року він знявся з реєстрації зі спірної квартири.

Оскільки пайові внески за квартиру були сплачені ними як подружжям, за час перебування у шлюбі, то після повної сплати пайових внесків спірна квартира стала належати їм на праві спільної сумісної власності.

Також позивач зазначила, що після розлучення вона залишилась проживати у спірній квартирі та тягар утримання цієї квартири вона несе сама. Поділ квартири вони з відповідачем не проводили та будь-яких угод з цього приводу не укладали. В подальшому вона дізналася, що відповідач у квітні 2016 року оформив право власності відповідно до діючого законодавства України на всю спірну квартиру без урахування її прав, як співвласниці, а тому її права порушені.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2І, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення суду повністю не відповідає з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 1980 року по 20 лютого 2007 року.

Під час перебування у шлюбу сторін, у 1990 році бабусею відповідача була отримана кооперативна квартира за адресою: АДРЕСА_2.

Ордер на вказане житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 406 від 26 липня 1990 року № 358 був виданий Виконкомом Індустріального району міста Дніпропетровська члену кооперативу № 406 на ім ОСОБА_7 на склад сімї з 5-ти чоловік: ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Як встановлено судом, бабкою відповідача, ОСОБА_7, було сплачено лише вступний внесок за спірну квартиру, а 19 жовтня 1990 року її було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3, а відповідно до Протоколу Загальних зборів членів ЖБК № 406 від 24 листопада 1990 року було виключено з членів кооперативу та прийнято членом кооперативу її онука - відповідача ОСОБА_3, з передачею паю.

Станом на 1992 рік вся сума пайового внеску за спірну квартиру була сплачена у повному обсязі в розмірі 8795 руб., що підтверджується довідкою ЖБК № 406 від 28 січня 2016 року, а саме: у квітні 1991 року відповідач сплатив пайовий внесок у розмірі 175 руб., у лютому 1992 року 358 руб., у серпні 1992 року 2000 руб., у грудні 1992 року 3442 руб.

20 лютого 2007 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а 27 травня 2011 року відповідача було знято з реєстраційного обліку зі спірної квартири, та з цього часу у цій квартирі він не проживає.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за відповідачем було зареєстровано право власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 20 лютого 2007 року, однак із позовом до суду позивач звернулася лише 13 травня 2016 року, тобто після закінчення встановленого законом трирічного строку позовної давності. Із клопотанням про поновлення строку позовної давності позивач до суду не зверталася, причин поважності пропуску строку позовної давності суду не повідомила.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. Однак, не погоджується з мотивами відмови у позові, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той час, член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває право власності на це майно.

На підставі ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю у редакції 1969 року, що діяв на час виникнення права власності на квартиру, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно з ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно розяснень, викладених у п.п. 6, 6-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст. 15 Закону України «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними, а згідно із ст.22 КпШС України та ст. 60 Сімейного кодексу України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Так, звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_2 просила лише визнати за нею право власності 1/2 частину спірної квартири, проте позовні вимоги нею не уточнювалися та позивачкою нічого не зазначалося, щодо реєстраціїї права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 в цілому чи в частині, а без цих вимог вирішити питання права власності неможливо, оскільки ці питання взаємоповязані, у звязку з чим ці позовні вимоги є передчасними.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні позову, але неправильно в мотивувальній частині зазначено обґрунтування відмови в задоволенні позову, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Т.Р. Куценко

ОСОБА_9