Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2680/16-ц

Номер провадження: 2/511/152/17

29 березня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Іванова О. В.,

секретаря судового засідання Кабатовій Н.П.

за участю:

позивача за первісним позовом та відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1

представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2

представника відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та за зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Роздільнянського районного підрозділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду з позовом, в якому просить суд вселити його в будинок по вул. Козацька, 22 м. Роздільна Одеської області.

В обгрунтування позову зазначав, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 08.06.1991 року. В період спільного проживання вони придбали недобудований будинок в м. Роздільна по вул. Старченко (зараз Козацька), 22, який оформили на його імя. Вказаний будинок вони добудували та постійно в ньому проживали з 1991 року по теперішній час. По домовленістю між членами родини та наполяганню дружини, він 23.08.2012 року вказаний будинок подарував їх сину ОСОБА_3, але згідно усної домовленості він у вказаному будинку повинен проживати довічно. 04.07.2015 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 було розірвано, але він продовжував у спірному будинку постійно проживати та був у ньому зареєстрованим. 19.07.2016 року син позивача ОСОБА_3 та колишня дружина позивача ОСОБА_4 самостійно викинули його речі з вказаного будинку та насильно його виселили в будинок № 20 по вул. Козацька в м. Роздільна, який належить ОСОБА_4 З цього приводу він вже 20.07.2016 року написав заяву до поліції, де зазначав, що його виселили без його згоди. Оскільки він є інвалідом 1-ї групи, право на користування вказаним приміщенням не втратив, умови співмешканця не порушує, іншого власного житла не має, а умови проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 є незадовільні, тому з посиланням на ст.ст. 156 ч.4 та 64 ч. 3 ЖК України просив суд вселити його в будинок № 22 по вул. Козацька в м. Роздільна.

В січні 2017 року відповідач ОСОБА_3, заперечуючи проти позову, звернувся до суду з зустрічним позовом згідно якого просив суд на підставі ст.ст. 9, 150 ЖК України та ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України усунути перешкоди в користуванні власністю та зняти з реєстрації ОСОБА_1 за вказаною адресою. В обґрунтування зустрічного позову, не оспорюючи фактичні обставини справи, посилається на те, що ОСОБА_1 з 19.07.2016р. за вказаною адресою не проживає, місцем його постійного проживання є будинок № 20 по вул. Козацькій в м. Роздільна, тому він втратив право користування спірним будинком. Але, будучи зареєстрованим за вказаною адресою, ОСОБА_1 створює перешкоди в користуванні майном та через неприязнені особисті стосунки постійно провокує сварки.

Ухвалою суду від 21.02.2017р. вказані позови обєднанні в одне провадження.

В судовому засіданні позивач по первісному позову та відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 первісний позов підтримав, заперечував щодо зустрічного позову та суду пояснив, що на вимогу його колишньої дружини він був вимушений подарувати будинок сину ОСОБА_3, щоб виключити можливість претендувати на вказаний будинок його дітей від першого шлюбу. При укладанні вказаного договору дарування між ними була домовленість про те, що він буде там постійно проживати. В подальшому, а саме 19.07.2016 року його як собаку викинули з речами з спірного будинку ОСОБА_3, ОСОБА_4 самостійно перенесли його речі до будинку № 2- по вул.Козацькій в м. Роздільна, який належить на праві власності ОСОБА_4 Вказаний будинок № 20 не є придатним для проживання, оскільки в ньому відсутнє водо та газопостачання, а він є інвалідом 1-ї групи та потребує постійної допомоги. Оскільки він будь-якого власного житла не має, його виселення відбулося не по його волі, він має намір постійно проживати ІНФОРМАЦІЯ_2, тому просив позовні вимоги задовольнити та вселити його у вказаний будинок.

Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні просив суд задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного, оскільки ОСОБА_1 має право проживати у спірному будинку як колишній член сім`ї, вказане право він не втратив та має намір дійсно проживати за місцем своєї реєстрації, оскільки будь-якого іншого житла він не має. Крім того, вважав зустрічний позов не обгрунтованим та не доведеним, оскільки будь-яких законних підстав для зняття його з реєстрації немає, а ОСОБА_1 не в добровільному порядку був виселений з спірного приміщення.

Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що він є рідним сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та обох батьків любить однаково, тому він не заперечує щоб батька вселили в будинок, але між його батьками склалися дуже напружені стосунки та вони разом проживати не можуть. В подальшому в судові засідання не зявлявся та замість нього його інтереси в суді представляла його мати ОСОБА_4

Представник відповідача по первісному позову та представник позивача по зустрічному позову ОСОБА_4, заперечуючи проти задоволення первісного позову та наполягаючи на задоволенні зустрічного позову суду пояснила, що ОСОБА_1 19.07.2016 р. добровільно вирішив переїхати до будинку № 20 по вул. Козацькій в м. Роздільна, тому син ОСОБА_3 допоміг перенести йому його речі за вказаною адресою На слідуючий день, а саме вже 20.07.2016р. ОСОБА_1 вже викликав поліцію та наполягав на тому, що його вигнали з будинку № 22. Крім того, на обгрунтування зустрічного позову вказувала про те, що спільне проживання з ОСОБА_1 є неможливим, оскільки він веде себе агресивно, постійно провокує сварки, відмовляється від несення витрат на будинок, тому він створює умови для неможливості спільного проживання, що є підставою для зняття його з реєстрації примусово, але будь-яких заходів примусу до нього вони не приймали.

Свідок ОСОБА_5, яка є донькою ОСОБА_6 суду пояснила, що вона особисто присутня при виселенні ОСОБА_1 не була, але їй відомо, що він спочатку добровільно виселився з будинку, а потім неодноразово звертався до поліції про те, що його незаконно виселили. Вважала, що реєстрація ОСОБА_1 та його проживання за вказаною адресою є неможливим, оскільки він постійно чинить сварки та в побутовому житті є неохайним, що не дозволяє жити їм разом, оскільки вона побоюється за життя власного сина.

Свідок ОСОБА_7, який є зятем ОСОБА_6 суду пояснив, що він особисто допомагав ОСОБА_3 переносити речі ОСОБА_1 з будинку № 22 в будинок № 20, при цьому ОСОБА_1 кричав «победа». А на наступний день ОСОБА_1 написав заяву в поліцію про те, що його незаконно виселили. Підтвердив наявність постійної конфліктної ситуації в родині, але вказував що конфлікти виникають на пустому місці.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що коли та як ОСОБА_1 опинився проживати ІНФОРМАЦІЯ_3 їй не відомо, але він весь час наполягав щоб вказаний будинок № 20 був переписаний на нього.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення сторін та свідків, суд, вважає, що первинні позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення або зняття з реєстрації.

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи з житлового будинку залежить від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням тощо.

Разом з цим, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.

Згідно зі ст. ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку ( за ст. 64 ЖК, у тому числі чоловік, дружина, діти), які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Суд вважає, щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду України, який викладений у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р. та у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 08.06.1991 року, вказаний шлюб розірвано 04.07.2015 року (а.с.9 ).

Під час перебування у шлюбі, а саме: 18.07.1991 року ОСОБА_1 придбав недобудований будинок в м. Роздільна по вул. Старченко (зараз Козацька), 22, що підтверджується договором купівлі продажу б/н від 18.07.1991р. (а.с. 16-17).

23.08.2012 року ОСОБА_1 вказаний будинок подарував сину ОСОБА_3 (а.с. 7-8).

На теперішній час право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_3, у будинку зареєстровані сторони, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 донька ОСОБА_6 Окрім вказаних осіб у спірному будинку проживають ще ОСОБА_9 та ОСОБА_7 які є сином та чоловіком ОСОБА_5 відповідно.

З домової книги вбачається, що ОСОБА_1 вселився в спірний будинок в якості власника будинку у 1991 році.

Будь-яких умов з приводу користування або проживання в будинку між сторонами, взагалі не укладалося.

Всі вище приведені обставин визнані сторонами в судовому засіданні, тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України доведенню не підлягають.

Крім того, після розірванням шлюбу між колишнім подружжям виникали конфлікти з приводу розподілу майна та незаконного виселення ОСОБА_1, з приводу чого сторони та члени їх родини звертались до правоохоронних органів, що підтверджується висновком Роздільнянського ГУНП від 29.07.2016р., повідомленнями ГУНП Роздільнянського ВП від 11.08.2016р., згідно яких рекомендовано звертатися до суду (а.с. 21, 60-61).

Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 41)

Так, в даній конкретній ситуації визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним та повинно бути передбачено законом ( та зазначено в позовній заяві)

Оскільки, судом встановлено, що ОСОБА_1 є зареєстрованим за вказаною адресою з 1991р, вселився у спірне приміщення як власник, після зміни власника будинку продовжував в ньому проживати як член родини, іншого власного житла не має, будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням не укладалося, після розірвання шлюбу колишнє подружжя продовжувало мешкати разом у спірному будинку, його виселення відбувалося не з власної ініціативи та не добровільно.

Тому суд вважає, виходячи з конкретних обставин справи, що хоча втручання у право ОСОБА_1 здійснюється з метою захисту прав і свобод ОСОБА_3, але не здійснюється «згідно закону», тому не підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і не підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

Заперечуючи проти первісного позову представник позивача по зустрічному позову ОСОБА_4 єдиною підставою для зняття з реєстрації фактично зазначала про неможливість спільного проживання з ОСОБА_1, який систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку.

Тому, судом, з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності, в судових засіданнях розяснювалося сторонам (у тому числі представнику позивача по зустрічному позову) положення ст.ст.10, 11, 57-61 ЦПК України, пропонувалося вирішити питання щодо необхідності уточнення позовних вимог, а також надати суду допустимі й належні докази на підтвердження своїх вимог. Але, в представник позивача по зустрічному позову своїми правами не скористалася, підстави та предмет позову не уточнила, про будь-які прийняті заходи запобігання чи громадського впливу, також не зазначала та не надала суду належні та допустимі докази на обрунтування своєї позиції, через що на вказані сторони покладаються можливі негативні наслідки ненадання таких документів тощо.

З врахуванням того, що позбавлення житла можливе лише на підставі закону, який регулює житлові правовідносини, суд вважає, що відсутні будь-які правові підстави для виселення ОСОБА_1, крім того посилання у зустрічній позовній заяві на застосування в тому числі і ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України та ст.ст. 9,150 ЖК України є також не обгрунтованими, оскільки вказані норми закону не регулюють житлові правовідносини між власником житла та членами його сім`і та не можуть бути підставою для виселення без застосуванням спеціальної норми закону, тому в задоволенні зустрічного позову належить відмовити у повному обсязі за недоведеністю, а порушені права ОСОБА_1 підлягають поновленню шляхом його вселення до вказаного спірного приміщення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 209,212-215 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення - задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в будинок 22 по вул. Козацька м. Роздільна Роздільнянського району Одеської області.

В задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю третьої особи Роздільнянського районного підрозділу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. В. Іванова