Справа № 338/42/17
Провадження № 22-ц/779/625/2017
Головуючий у 1 інстанції Круль І.В. І. В.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Максюти І.О., Мелінишин Г.П. секретаря: Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору недійсним та стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Богородчанського районного суду від 21 лютого 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивував тим, що 04 січня 2017 між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 004858, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування автомобіль «Kia Sportage», а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору.

Позивач посилаючись на те, що спірний договір не відповідає діючому законодавству, порушує права лізингоотримувача як споживача, підписаний під впливом обману, є несправедливим, при укладенні договору не дотримано вимог про нотаріальне посвідчення, відповідач відмовив у розірванні договору та поверненні сплачених коштів у добровільному порядку, тому просив суд визнати договір недійсним та стягнути на його користь сплачені кошти.

Рішенням Богородчанського районного суду від 21 лютого 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу №004858 укладений 04 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон». Стягнуто з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 70000 гривень. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи.

На думку апелянта, судом не враховано що позивач добровільно уклав договір, ознайомився і погодився під час його укладення з усіма умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору, додатках до нього, а також заява позивача від 04.01.2017 року про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору разом з додатками №№1,2,3 та сплатив комісію.

Апелянт вважає, що умови укладеного договору не створюють дисбаланс прав та обов'язків, оскільки у договорі немає таких обов'язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли б спричинити шкоду останньому та не містять несправедливих умов.

Висновок суду про те, що положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п.п.4,5,7,11,13 частити 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не відповідає обставинам справи та є безпідставним.

Суд обґрунтував своє рішення положеннями, яких немає в договорі, тобто фактами яких немає в правовідносинах між позивачем та відповідачем.

Посилаючись на зазначені обставини апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Представник ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не з'явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2- ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч. 2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вищезазначеним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими та обмежують принципи свободи договору, справедливості, розумності і добросовісності.

З такими висновками погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 04 січня 2017 між ОСОБА_2 та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 004858, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування автомобіль «Kia Sportage», а він зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору. Того ж дня позивач оплатив 70000 грн. вартості автомобіля та зобов'зався сплачувати щомісячний платіж у сумі 22 333 грн. 33 коп. щомісяця 1 рік (додаток №1) та 6732 грн. 75 коп. щомісячно з 2 по 5 роки (додаток №2).

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача, виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Аналізуючи зміст укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що значна частина його умов є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч.1 ст.808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодавця.

Так, згідно п. 12.13 договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу у зв'язку з збільшенням вартості предмета лізингу, відповідно до п. 5.4. цього Договору, лізингодавець повертає 100% коштів від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.3.5 договору).

Вказані положення Договору підпадають під положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а вище вказаними пунктами договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві.

Крім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Суд вірно застосував приписи ст. 808 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного договору недійсним.

Також колегія суддів погоджується, що договір між сторонами є змішаний (ч.2 ст. 628 ЦК України), оскільки стосується транспортного засобу, який наймає фізична особа на умовах лізингу і вважає необхідним зазначити, що положення про лізинг відносяться до різновиду договорів найму, про що прямо вказано у ст. 806 ЦК України, це один з випадків найму у рамках Глави 58 Цивільного Кодексу України. Форма договору положеннями Параграфу 6 ЦК України про лізинг не врегульована, зате вона прямо визначена нормами щодо найму транспортного засобу фізичною собою. У даному випадку є і спеціальний предмет (транспортний засіб) і спеціальні суб'єкти (юридична та фізична особи) і визначені нормативні умови (найм), щодо яких обов`язкова нотаріальна форма. Такі ж правові висновки висловлені в постановах ВСУ при розгляді справ №№6-1551цс16, 6-65цс16, 6-3020цс15, 6-2766цс15.

Посилання апелянта на те, що суд обґрунтував своє рішення положеннями, яких немає в договорі, тобто фактами яких немає в правовідносинах між позивачем та відповідачем не заслуговують на увагу, оскільки в положеннях п. 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена виключно відповідальність лізингоодержувача у вигляді відшкодування збитків, сплати штрафів.

Так, п. 12.2 договору за несвоєчасне внесення лізингових платежів, лізингоодержувач зобов»язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі 0,15% від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного платежу.

Пунктом 12.3 договору передбачено, що за використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обов»язку з утримання його у відповідності до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника предмета лізингу, неподання інформації про стан та місце його знаходження, порушення умов п.4.2 за виключенням п.п. 4.2.3, 4.2.7, 4.2.8, лізингоодержувач зобов»язаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 10% від загальної вартості предмета лізингу на момент укладення договору за кожен окремий випадок такого порушення.

За створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу лізингоодержувач зобов»язаний сплатити лізингодавцю штраф у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу на момент укладення даного договору за кожен випадок такого порушення.

Згідно п. 12.7 у випадку якщо лізингоодержувач не виконав свої зобов»язання згідно розділу 12 договору, лізингодавець вправі стягнути заборгованість, що утворилася на день стягнення і вимагати повернення предмета лізингу.

Сплата лізингоодержувачем штрафів не позбавляє лізингодавця права вимагати від лізингоодержувача повернення предмета лізингу і звільняє лізингоодержувача від обов»язку повернути лізингодавцю предмет лізингу.

У випадку розірвання даного договору, згідно п.12.12 договору, лізингоодержувача до підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувача не повертається.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування ухваленого в даній справі рішення немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Богородчанського районного суду від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.О. Максюта

Г.П. Мелінишин