Справа № 300/488/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

29 березня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі: головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача), суддів: Джуги С.Д. і ОСОБА_1, при секретарі: Сочка І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду від 11 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Лазівська сільська рада та орган опіки та піклування Воловецької районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Воловецького районного суду від 11 листопада 2016 р. позов задоволено частково: визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: с. Лази, вул. Романівська, 214, Воловецького районну Закарпатської області. У задоволені решти позову відмовлено.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує на відсутність доказів про те, що вона вибула зі спірного будинку та не проживає там протягом одного року без поважних причин, а також про її інше місце проживання разом із дітьми. Зазначає, що визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може спричинити незручності при влаштуванні дітей у заклади освіти, лікарню тощо, а та адреса, за якою вона проживає з разом із дітьми, є лише тимчасовим місцем проживання.

У письмових запереченнях представник позивача ОСОБА_4, просить відхилити апеляційну скаргу як безпідставну, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Суд дійшов висновку, що право власності позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку № 214 по вул. Романівській у с. Лази Воловецького району, оскільки була відсутня у цьому будинку без поважних причин понад один рік.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, право користування житлом власника у членів (колишніх членів) його сімї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає. Тому в разі появи в останніх такого житла вони втрачають право на користування житлом, яке їм було надано як членам сімї власника цього житла.

Установлено, що ОСОБА_3 є одноосібним власником домоволодіння № 214 по вул. Романівській у с. Лази Воловецького району, право приватної власності на яке зареєстроване 19.10.2007 р. (а.с.4). Згідно з довідками Лазівської сільської ради №№ 598, 296 від 25.05.2016 р. (а.с.6, 7) за вказаною адресою проживають ОСОБА_3 (позивач) і ОСОБА_5 (дружина позивача), а зареєстровані ОСОБА_3 (позивач), ОСОБА_5 (дружина позивача), ОСОБА_6 (син позивача), ОСОБА_2 (невістка позивача) та онуки: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

За довідкою Лазівської сільської ради № 295 від 25.05.2016 р. (а.с.8) ОСОБА_6 (син позивача), ОСОБА_2 (невістка позивача) та їх діти: ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з 2001 р. проживають за адресою с. Лази, 197, Воловецького району.

У матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування від 26.09.2016 р. (а.с.79) про недопущення виселення матері (ОСОБА_2В.), оскільки для забезпечення виховання дітей належним чином мати повинна проживати разом із дітьми. Одночасно в адресованій суду першої інстанції заяві від 15.09.2016 р. (а.с.62) представник органу опіки та піклування ствердив про те, що в цій цивільній справі питання про виселення і визначення місця проживання дітей не ідеться, а захист прав дорослих осіб до компетенції органу опіки та піклування не входить.

Колегія суддів констатує, що з огляду на зміст спірних правовідносин указаний висновок органу опіки та піклування правового значення не має, оскільки виниклий між сторонами спір законних прав та інтересів неповнолітніх дітей відповідачки не зачіпає.

У звязку з цим довід ОСОБА_2 про те, що задоволення позову порушує права її неповнолітніх дітей, є безпідставним.

До того ж, позивач у судовому засіданні підтвердив, що питання про зняття із реєстрації онуків він не ставить і не заперечує, щоб відповідачка разом із дітьми й надалі проживала ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Лази.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідачка не проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 з поважних причин, не заслуговує на увагу як суперечний фактичним обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.

Судом установлено та не заперечується, що в 2001 р. ОСОБА_2 разом із чоловіком (ОСОБА_6М.) і дитиною переїхали на постійне місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Лази Воловецького району, де ОСОБА_2 із дітьми (після розірвання шлюбу) проживає і дотепер. Указана обставина підтверджується також інформацією Лазівської сільської ради за № 256 від 16.06.2015 р. на запит суду першої інстанції (а.с.17) і довідкою Лазівської сільської ради № 759 від 04.07.2016 р. (а.с.51).

Доказів про створення перешкод відповідачці в користуванні нею житловим приміщенням у будинку № 214 в с. Лази немає.

Як уже зазначалося, відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

До поважних причин закон може віднести строкову службу в армії, навчання, робота за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо.

Таких поважних причин у справі не встановлено.

У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Отже, висновок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у належному позивачу житловому будинку № 214 по вул. Романівській у с. Лази Воловецького району, є правильним, відповідає повно зясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам.

За приписами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2.Рішення Воловецького районного суду від 11 листопада 2016 року залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: