Справа № 344/321/17
Провадження № 22-ц/779/638/2017
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків обставинам справи. Зазначає, що у зв'язку з гострою потребою у житлі між ним та відповідачем у 2008 році було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу спірної квартири та визначено її ціну на момент продажу в розмірі 105 000,00 грн. На виконання цих домовленостей 1 липня 2008 року ОСОБА_3 видала відповідну розписку та погодилась, що оплата коштів здійснюватиметься частинами. Проте, після одержання всієї суми коштів відповідач виїхала за кордон на постійне проживання, на телефонні дзвінки не відповідає. Відтак, недодержання сторонами нотаріальної форми правочину та відсутність державної реєстрації права власності зумовлено протиправною поведінкою продавця, яка ухилилася від вчинення всіх необхідних дій. Наведеним обставинам суд не дав належної оцінки та постановив рішення, яким фактично позбавив його права власності на квартиру.

Помилковим, на думку апелянта, є і висновок суду, що ним не представлено доказів того, що він є стороною правочину. Водночас належним та допустимим доказом є оригінал наявної в нього розписки про сплату грошових коштів за придбання квартири. Факт користування, володіння та розпорядження квартирою підтверджено і показаннями свідків, допитаних у засіданні місцевого суду.

Також при вирішенні спору судом не застосовано ст. 392 ЦК України, на яку він посилався як на підставу своїх вимог.

Тому просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, що не перешкоджає розглядові справи в її відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно, оскільки за статтею 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Такий висновок містяться у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі №6-2124цс16, який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України при вирішенні справ у подібних правовідносинах.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 покликався на те, що між ними досягнуто домовленості щодо усіх умов договору купівлі-продажу спірної квартири, підтвердженням чого є розписка від 1 липня 2008 року, складена особисто ОСОБА_3 А відтак, такий правочин є дійсним та слугує підставою для визнання за ним права власності на квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, його державна реєстрація не проведена, тому в силу положень ст. ст. 640, 657 ЦК України такий не є укладеним. А отже, за відсутності підстав для визнання його дійсним згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності ОСОБА_2 на цю квартиру.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та відповідають встановленим обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з ними з огляду на таке.

Зі змісту розписки від 1 липня 2008 року вбачається, що ОСОБА_3 підтверджує факт того, що вона продає квартиру по вул. Сорохтея 30/78 за ціною 105 000,00 грн (а.с.5).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 220 цього Кодексу передбачено правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин