Справа № 438/839/16-ц
Номер провадження 2/438/72/2017
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2017 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Наминанік О.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла, суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що він є власником житлового будинку № 50 б на вул.Трускавецькій у м.Бориславі. У цьому будинку до 2009 року проживав його батько - ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною мачухою позивача - ОСОБА_2 Однак, відповідачка ОСОБА_2 проживаючи спільно з його батьком у даному будинку створила нестерпні умови для проживання, провокуючи постійні сварки на напруження у сімї, у результаті чого його батько захворів та прийняв рішення покинути дружину і переїхав проживати у квартиру у м.Трускавець. 17.10.2014 року шлюб між його батьком, ОСОБА_5, та ОСОБА_2 (мачухою позивача) було розірвано. Після того, як батько переїхав у м.Трускавець, відповідачка не дбає про житловий будинок та прибудинкові споруди, не проводить поточний ремонт, у звязку з чим будинок руйнується та приходить у неналежний стан, що є підставою для виселення навіть членів сімї власника. ОСОБА_2 добровільно звільняти будинок не бажає, не допускає його до житла, створює перешкоди у його користуванні, що перешкоджає йому, як власнику вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Також він несе витрати на утримання будинку, а саме: сплачує земельний податок та податок на нерухоме майно. Позивач ніколи разом однією сімєю у спірному будинку з відповідачем не проживав, не був повязаний спільним побутом. Він з 1994 року проживає у м.Бориславі за іншою адресою. ОСОБА_2 ніколи не була і не є членом його сімї. Він надав дозвіл своєму батькові проживати у його будинку. Однак після переїзду його батька із даного будинку та розірвання шлюбних відносин між батьком та відповідачкою, остання відмовляється добровільно виселитися з будинку. Відповідачка не є та ніколи не була членом сімї власника будинку. Неналежність особи до членів сімї власника будинку зумовлює у неї відсутність правових підстав на проживання у будинку. У відповідачки перебувають на праві власності інші житлові приміщення, у яких вона має можливість проживати. Реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

На підставі ст.ст. 319, 321, 383, 386 ЦК України, ст.ст. 150, 156ЖК України просить суд виселити ОСОБА_2 з будинку №50б на вул.Трускавецькій у м.Бориславі без надання іншого житлового приміщення.

У судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності від 23.08.2016 року, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задоволити. Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 16.08.2015 року, у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог позивача, просять суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 3 ЦПК України право на звернення до суду закон повязує із захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, способи захисту прав власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, за правилами даної норми закону власник за допомогою негаторного позову може вимагати усунення будь-яких порушень його права користування та розпорядження власним майном.

Права власника житлового будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу (далі - ЖК) України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до наведених норм закону, а також вимог статті 47 Конституції, статті 9 ЖК України та статті 311 ЦК України право на житло, зокрема, користування ним та усунення перешкод у користуванні підлягає судовому захисту лише у випадку порушення таких прав особи.

Судом встановлено, що будинок №50 б на вулиці Трускавецькій в м.Бориславі Львівської області на праві власності належить позивачу у справі ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності р.№386, виданого 11.09.2002 року виконавчим комітетом Бориславської міської ради, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №49190919 (а.с.5). Позивачу ОСОБА_4 також належить на праві власності земельна ділянка площею 0,09 га на вулиці Трускавецькій, 50 «б» в м.Бориславі, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.07.2004 р.( а.с.6)

У вищевказаному будинку №50 «б» на вулиці Трускавецькій в м.Бориславі Львівської області зареєстрована відповідачка ОСОБА_2, яка є колишньою дружиною ОСОБА_5 - батька позивача, шлюб між якими було розірвано рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 17.10.2014 року (а.с.29), відповідно є мачухою позивача ОСОБА_4

Як на правову підставу для виселення відповідача зі спірного помешкання позивач та його представник покликаються на ст.ст. 319, 321 ЦК України та вважають, що позивач на підставі правовстановлюючих документів є власником будинку №50 «б» на вулиці Трускавецькій в м.Бориславі Львівської області. Позивач та його представник вважають, що відповідач не має право на проживання у спірному помешканні, оскільки відповідачка не дбає про житловий будинок та прибудинкові споруди, не проводить поточний ремонт, у звязку з чим будинок руйнується та приходить у неналежний стан. Вона не допускає позивача до житла, створює перешкоди у його користуванні, що перешкоджає йому, як власнику вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того, відповідачка ніколи не була і не є членом сімї власника будинку, а неналежність особи до членів сімї власника будинку зумовлює у неї відсутність правових підстав на проживання у ньому. У відповідачки перебувають на праві власності інші житлові приміщення, у яких вона має можливість проживати. Реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У судовому засіданні сторони визнали факт законності реєстрації відповідача у спірному помешканні у 2003 році, зважаючи на пояснення сторін у справі, зокрема визнання представником позивача обставини реєстрації відповідачки у спірному будинку як дружини батька позивача.

Враховуючи вимоги ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, процесуальним наслідком визнання в цивільному процесі однією зі сторін факту встановленим є набуття фактом безспірного характеру і звільнення другої сторони від його доказування, а тому суд вважає, що оскільки сторонами визнано факт законності реєстрації відповідача позивачем у спірному помешканні, а тому вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді вказаної справи.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Разом з тим, посилання позивача та його представника як підставу для виселення відповідача, що випливає з правової позиції , висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-158цс14, є безпідставним оскільки відповідач ОСОБА_2 є мачухою позивача ОСОБА_4, колишньою дружиною батька позивача ОСОБА_5М, членом сімї власника будинку позивача у справі ОСОБА_4

Відповідно до ст.3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК зазначає, що до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сімї має також і особа, яка перестала бути членом сімї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і пятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сімї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сімї» Конституційний Суд України виходить з обєктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сімї.

Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Однак, застосовуючи такий спосіб захисту порушеного права як виселення, необхідно враховувати, що виселення громадян, а також членів сім'ї колишнього власника з жилого приміщення може проводитись лише на підставі норм житлового законодавства, а саме-статей 116 і 157 ЖК України, тому суд повинен з'ясувати, чи є в діях відповідача порушення, за які він може бути виселений з жилого приміщення із зазначених підстав та в чому вони полягають.

Таким чином, вирішення питання щодо судового захисту прав власності на нерухоме майно із застосуванням такого способу захисту порушеного права як виселення закон повязує з існуванням самого факту порушення права власника на користування та розпорядження своїм майном, або перешкоджання у здійсненні таких повноважень з боку інших осіб, за які особа може бути виселена з жилого приміщення з урахуванням положень житлового законодавства.

Так, відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання житлового приміщення проводиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення. Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи - наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильці та інші, які спільно проживають. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу. До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖК України, припускається у випадках: - протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; - систематичного характеру таких дій; - безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, що систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, застосовувані судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також міри громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку або членів ЖБК, трудових колективів та інших громадських організацій за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих указівок щодо можливого виселення).

Таким чином, доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного.

Надані представником позивача докази, зокрема фотографії будинку, прибудинкових споруд та прибудинкової території на вулиці Трускавецькій, 50 «б» в м.Бориславі (а.с.40-46), не підтверджують факту систематичного руйнування чи псування відповідачкою ОСОБА_2 спірного жилого приміщення чи використання його не за призначенням.

Представлені відповідачем докази фотографії будинку, прибудинкових споруд та прибудинкової території на вулиці Трускавецькій, 50 «б» в м.Бориславі (а.с.49-67), спростовують твердження представника позивача про систематичне руйнування чи псування належного позивачу майна.

Крім цього, із показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 постійно проживає у спірному будинку, проводить поточний ремонт будинку, а також оплачує комунальні послуги.

Зазначена обставина також пітверджується повідомленням про надання субсидій №204515, оформлену на відповідача ОСОБА_2 (а.с.68)

Таким чином будь-яких конкретних правових доказів для виселення відповідача із спірного будинку з підстав, передбачених ст. 157 ЖК України, позивач та його представник суду не надали і судом таких доказів не здобуто.

Виходячи з наведеного вище, обставин справи, встановлених судом, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави, передбачені ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача зі спірного будинку.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області.

Головуючий суддя А.Т. Слиш