Справа №583/187/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/506/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року

в цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області ОСОБА_4

про визнання дій державного виконавця протиправними, визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року скарга ОСОБА_3 залишена без задоволення.

ОСОБА_3 не погодилась з цією ухвалою, оскаржила її в апеляційному порядку та, посилаючись на неповне зясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення вимог матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Вказує, що правовідносини, які виникли у звязку зі стягненням заборгованості померлого 19 березня 2015 року ОСОБА_5 по сплаті аліментів за період з 06 липня 2015 року по 20 січня 2016 року в розмірі 3120,16 грн., допускають правонаступництво, а тому законних підстав для закінчення виконавчого провадження у державного виконавця не було.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2015 року з ОСОБА_5 стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до її повноліття, починаючи стягнення з 06 липня 2015 року на користь ОСОБА_3

Також стягнуто з ОСОБА_5 аліменти в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно, на утримання матері малолітньої дитини ОСОБА_3, до досягнення дитиною ОСОБА_6, трьох років, тобто до 24 квітня 2018 року, починаючи стягнення з 06 липня 2015 року.

Вказане рішення допущене до негайного виконання в межах суми платежу аліментів за один місяць.

11 серпня 2015 року ОСОБА_3 в суді отримала виконавчий лист про стягнення аліментів на дочку, а 11 січня 2017 року звернулася до виконавчої служби з письмовою заявою про прийняття цього виконавчого документу до виконання.

13 січня 2017 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 53234584 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

20 січня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення зазначеного виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку зі смертю боржника ОСОБА_5, який помер 19 березня 2016 року.

Зазначену постанову заявниця вважає незаконною, а тому звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення оскаржуваної постанови державний виконавець керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, пункт 3 ч. 1 ст. 39 якого передбачає, що підставою для закінчення виконавчого провадження є смерть боржника і на відміну від п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року ця підстава є безумовною, тобто не передбачає можливості залучення правонаступника померлого боржника.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець при здійсненні своїх повноважень повинен керуватися Законом України «Про виконавче провадження», а також іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, які чинні на момент винесення процесуальних рішень.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для закінчення виконавчого провадження стала смерть боржника ОСОБА_5, про яку державний виконавець дізнався з відповідного свідоцтва від 22 вересня 2016 року серії ІІ-БА № 882177, наданого його матірю.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Таким чином, дізнавшись про смерть боржника ОСОБА_5, державний виконавець в день, коли стало відомо про цю обставину, тобто 20 січня 2017 року, винесла постанову про закінчення виконавчого провадження, керуючись при цьому чинними на момент вчинення цієї процесуальної дії вимогами п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому ані вказаним законом, ані вимогами Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5) для державного виконавця не встановлено заборони отримувати інформацію, у тому числі від громадян, про обставини, які мають значення для виконавчого провадження.

У звязку з цим доводи заявника апеляційної скарги з приводу незаконності дій державного виконавця, які виразилися у безпідставному прийнятті від матері померлого боржника свідоцтва про його смерть не ґрунтуються на нормах права.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що державний виконавець законних підстав для закінчення виконавчого провадження не мав, оскільки правовідносини спадкування боргу зі сплати аліментів допускають правонаступництво, є помилковими.

Як вірно зауважив суд першої інстанції передбачена чинним законом підстава для закінчення виконавчого провадження у звязку зі смертю боржника, на відміну від норм попереднього Закону України «Про виконавче провадження», є безумовною.

Тобто для закінчення виконавчого провадження у звязку зі смертю боржника питання правонаступництва, зокрема через заміну вибулої сторони виконавчого провадження належним правонаступником у межах процедури виконання судового рішення про стягнення аліментів за новим законом, вже не вирішується.

Питання існування або встановлення права вимоги стягувача до спадкоємця боржника щодо стягнення боргу зі сплати аліментів у даній справі у порядку ст. 383 ЦПК України, тобто в межах здійснення судом контролю за виконанням судового рішення, вирішене бути не може, оскільки є окремим предметом спору у межах позовного провадження.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги з приводу правонаступництва та права на стягнення боргу зі спадкоємців боржника правового значення при розгляді судом питання відповідності дій державного виконавця вимогам закону, не мають.

Оскільки оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження у звязку зі смертю боржника прийнята відповідно до закону і в межах повноважень державного виконавця, тому права та інтереси заявниці не порушені, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_3

Враховуючи, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: