Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» про розірвання кредитного договору і визнання його припиненим, розірвання договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 14 листопада 2006 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») було укладено кредитний договір № 14/2006/0575/Фжк, відповідно до умов якого останній отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення та строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50 000 доларів США.

12 травня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Надра» було укладено договір строкового вкладу № 415415, відповідно до якого на вкладному рахунку, відкритому у відділенні ПАТ КБ «Надра» було розміщено кошти у сумі 10 736 євро.

26 лютого 2010 року ОСОБА_4 звернувся до банку із заявою про намір достроково погасити кредит і достроково припинити дію кредитного договору, а також зарахувати кошти, які знаходились на його депозитному рахунку в рахунок погашення боргу за кредитом, однак відповіді він не отримав.

Посилаючись на те, що лише після багаторазових звернень до прокуратури банком зараховано його депозитні кошти в рахунок сплати боргу за кредитним договором, про що є відповідна квитанція, позивач уточнивши позовні вимоги, просив визнати виконаним зобов'язання за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № 14/2006/0575/Фжк, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, визнати припиненим договір іпотеки від 14 листопада 2006 року № 11/2006/Фжк, скасувати заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, вилучити запис з Єдиного державного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, вилучити запис з Державного реєстру іпотек на нерухоме майно, зобов'язати відповідача надати йому довідку про повне виконання зобов'язань за кредитним договором, стягнути з відповідача 5000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення у справі про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 598 ЦК Українивстановлено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язань зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Судами встановлено, що сума, яку просив зарахувати ОСОБА_4 з депозитного рахунку була недостатньою для погашення всіх платежів за кредитним договором.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки зарахування коштів не є безумовною підставою для припинення договірних кредитних відносин при наявності непогашеної заборгованості відповідно до умов договору, а тому не може бути визнано виконаним зобов'язання за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є безпідставними і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.М. Ситнік

Колегія суддів: