22-ц/775/236/2017(м)
Категорія 39 Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів: Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.

секретаря Гаркуша О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця у порядку ч.1 ст.1232 ЦК України, посилаючись на те, що вона зі спадкодавцем ОСОБА_4 з 1996 року по 17 серпня 2013 року перебувала у цивільному шлюбі, вони вели спільне господарство та мешкали однією родиною у будинку № 204 по вул.Леніна смт.Володарське Донецької області, що належить на праві власності ОСОБА_4 З початку сумісного проживання ОСОБА_4 перестав працювати за власним бажанням та фактично весь час знаходився на її утриманні. На весні 2013 року ОСОБА_4 захворів, перебував на лікуванні у стаціонарних медичних лікувальних закладах у Володарській ЦРЛ та лікарні № 2 міста Маріуполя з діагнозом ішемічна хвороба серця. За час хвороби нею було придбано за призначенням лікарів для ОСОБА_4 ліків на загальну суму 10 592 грн. 43 коп. 17 серпня 2013 року ОСОБА_4 помер. Позивач організувала його поховання, оплатила проведення ритуальних послуг, поминального обіду. Загальна вартість витрат на поховання склала 21 079 грн. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на частину будинку № 204 по вул.Леніна смт.Володарське Донецької області, спадкоємцем першої черги за законом є син померлого ОСОБА_2

Зважаючи на те, що понесені нею витрати на лікування та поховання ОСОБА_4 були понесені у 2013 році, то ці витрати мають бути проіндексовані і складають 62 860 грн., які позивач просила стягнути з відповідача ОСОБА_2, а також витрати на правову допомогу в розмірі 5350 грн. і сплачений судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на лікування та поховання спадкодавця в сумі 19 698 грн. 98 коп., судовий збір у сумі 826 грн. 80 коп., а всього на загальну суму 20 525 грн. 66 коп. В іншій частині у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким частково задовольнити позов ОСОБА_3, а саме стягнути ? частину витрат, які підтверджуються обєктивними доказами. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання і відшкодуванню у порядку ст.1232 ЦК України не підлягають. З наданої позивачем квитанції про оплату витрат на поховання від 19 серпня 2013 року вбачається, що нею були сплачені послуги та предмети на суму 7189 грн., в свою чергу в квитанції від 20 серпня 2013 року на суму 5210 грн. дублюються надані позивачу послуги та продані предмети із зазначеними в квитанції від 19 серпня 2013 року. Проте, судом стягуються суми в цілому зазначені в квитанціях. Сума на придбання ліків та медичних препаратів, визначена судом у розмірі 7499 грн. 86 коп., не підлягає відшкодуванню у повному розмірі. З посиланням на ст. 91 СК України ставить на увагу, що позивач рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 р. визнана членом сім'ї померлого та отримала ? частину автомобіля, який визнано спільною сумісною власністю подружжя, повинна була підтримувати матеріально свого цивільного чоловіка, піклуватись про нього та доглядати.

Таким чином, оскільки обов'язок щодо відшкодування витрат, які були зроблені на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця покладається на спадкоємців, а обов'язок щодо взаємного утримання на підставі норм СК України також покладається і на осіб, які проживають сумісно без реєстрації шлюбу, тобто на відповідача і на позивача в рівних частках, то з урахуванням зазначеного, кошти витрачені позивачем на поховання батька відповідача підлягають частковому відшкодуванню, а саме в 1/2 частині.

Рішення суду в частині відмови у індексації понесених витрат, відшкодування витрат на правову допомогу сторонами не оскаржується.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, надала письмові заперечення в яких просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, доводи апеляційної скарги підтримують.

Виходячи з положень ч.2 ст.197, ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, що не з'явились, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повної і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині відшкодування витрат на лікування та поховання знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою Донецька область, смт.Володарське, вул.Леніна, будинок №204, підтверджується рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2013 року, яке набрало законної сили (а.с.4).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер 17 серпня 2013 року, про що 19 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володарського РУЮ у Донецькій області зроблений актовий запис № 95 і видано свідоцтво про смерть серії І-Н №722180 (а.с.5).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, відповідач по справі ОСОБА_2, як спадкоємець за законом першої черги, прийняв спадщину в установленому законом порядку, шляхом подачі до державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (а.с.35), станом на час розгляду справи свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно не видавалось (а.с.103).

Статтею 1261 ЦК Ук5раїни встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні втрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

Стаття 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції, що витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці, є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними, оскільки рішенням суду в задоволені позову про стягнення витрат на проведення поминального обіду в сумі 8680 грн. було відмовлено.

Необґрунтованими є і доводи скарги щодо подвійного стягнення витрат на поховання.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 помер у лікарні міста Маріуполя, його тіло було перевезено за місцем проживання до смт.Володарське, де він і був похований. Тому для придбання необхідних для поховання речей (підготовка тіла до поховання, гроб, катафалка, копка могили тощо) позивач змушена була звертатися до двох похоронних організацій, як у місті Маріуполі, так і у смт.Володарське.

Згідно квитанції ФОП ОСОБА_6 №172 від 19 серпня 2013 року позивачем ОСОБА_3 сплачено 7189 грн. (а.с.67), уточненого товарного чеку "Скорбота" від 20 серпня 2013 року - 5210 грн. (а.с.162). Перелічені товари та послуги в них не дублюються, є різними за призначенням (хрест малий, хрест дерев'яний на могилу, рушники на винос, рушник на хрест, рушник під хліб).

При цьому, судом обґрунтовано не було взято до уваги товарний чек "Скорбота" від 20 серпня 2013 року на а.с. 68, на який посилається відповідач, оскільки в ньому була зазначена тільки загальна вартість наданих послуг і він не був скріплений печаткою.

Оскільки, понесені позивачем витрати на поховання підтверджені відповідними платіжними документами, не виходять за межі розумного та повязані з проведенням самих необхідних звичаєвих ритуальних дій, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині, а при визначенні остаточної суми врахував сплачену відповідно до розпорядження Володарського селищного голови від 20 серпня 2013 року допомогу на поховання в розмірі 200 грн. (12 399грн. - 200грн.).

Відповідно до положень ч.1 ст.91 СК України, якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до ст.76 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.76 СК України встановлено, що після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, дружина може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного із подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування у зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (ст.76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Відсутність хоча б однієї із ознак, позбавляє особу, права на забезпечення її утриманням.

Згідно ч.ч. 3,4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 за життя ніде не працював, не перебував на службі, не досяг пенсійного віку та не був зареєстрований у центрі зайнятості як безробітний (а.с. 142,145), отже, на нього не поширюється дія ст.ст. 76, 91 СК України.

З огляду на це, доводи апеляційної скарги щодо покладення на відповідача та позивача у рівних частках витрат на лікування та поховання є безпідставними.

З урахуванням наданих з боку позивача чеків на придбання медикаментів, відсутністю кошті з боку спадкодавця на їх придбання, що не заперечувалося стороною відповідача, історій хвороб ОСОБА_4, довідок КЗ "Маріупольська міська лікарня №2", які згідно зі ст.ст. 58, 59 ЦПК України є належними і допустимими доказами у такій категорії справ, суд першої інстанції оцінивши надані докази відповідно до ст.212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем на придбання ліків та медичних препаратів було витрачено на загальну суму 7499 грн. 86 коп.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача, як спадкоємця першої черги після смерті померлого, на користь позивача витрат на лікування в сумі 7499 грн. 86 коп. та поховання в сумі 12 199 грн.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Мироненко

Судді: В.М. Барков

ОСОБА_7